Străinul Pe Drumul Spre Emaus

prima ediţie în limba română

Drepturi de autor ©2007

de GoodSeed® International

Această carte este o traducere a…

The Stranger on the Road to Emmaus

ediţia a 3-a

de John R. Cross

Prima ediţie: Decembrie 1996

Tradusă în limba română de Szabo Gabriela Elisabeta

Toate drepturile rezervate. Nici o porţiune a acestei cărţi nu poate fi reprodusă sub nici o formă fără permisiunea scrisă a deţinătorului drepturilor de autor. GoodSeed, www.goodseed.com, mărcile Mesajul Drumului spre Emaus şi elementele grafice ale logo-ului, sunt mărci înregistrate ale GoodSeed International.

Publicat de GoodSeed® International

P.O. Box 3704, Olds, AB, T4H 1P5, Canada

E-mail: info@goodseed.com

Print ISBN: 978-1-980082-10-9

kindle ISBN: 978-1-927429-27-3

201410-260-0000

Toate citatele din Biblie sunt luate din versiunea Cornilescu, 1923.

Tatălui şi mamei mele, care

m-au învăţat că Biblia are un mesaj

ce nu poate fi ignorat.

Soţiei şi familiei mele, care au

continuat să mă sprijine şi să mă încurajeze.

Mulţumiri

Cu secole în urmă, un împărat cunoscut pentru înţelepciunea lui, a scris…

…Este vreun lucru despre care s-ar putea spune: “Iată ceva nou!”

Evident, când este vorba de Biblie, nimeni nu poate să se mândrească cu idei originale. Eu sunt gata să recunosc că am inclus în această carte schiţe şi idei care au fost adunate din mii de surse, atât antice cât şi moderne. Multe dintre ele sunt informaţii atât de cunoscute, încât nimeni nu ar îndrăzni să şi le atribuie. În cazul surselor cunoscute am acordat creditul cuvenit în notele finale.

Dintre cele pe care le pot identifica, vreau să îi mulţumesc în mod special lui Trevor McIlwain, care, folosind o privire de ansamblu amănunţită asupra Bibliei, a adus o perspectivă clară asupra mesajului cărţii. Modul în care el abordează învăţătura a avut o influenţă puternică asupra învăţăturii mele, şi pentru aceasta îi sunt profund îndatorat. Trevor a mai furnizat o critică ce mi-a fost de mare ajutor şi sugestii privind manuscrisul original.

În aceeaşi ordine de idei, aş dori să îi mulţumesc lui Nancy Everson pentru contribuţia şi încurajările ei; fratelui meu David Cross şi soţiei mele Janice pentru ajutorul lor în analizarea detaliilor şi a continuităţii subiectelor; lui Dr. Carl Wieland pentru contribuţia lui în aspectele legate de ştiinţă; Paul şi Kathleen Humphreys, Barney şi Mary Ann Iott, John Krajec, şi Russ şi Karyn Smyth pentru sprijinul lor constant; şi artiştilor: Don Dolton, Adah Biggs, Ian Mastin, şi unuia care a preferat anonimatul. Mulţi alţii merită recunoaştere specială, dar a trebuit să mă mulţumesc cu menţionarea numelor lor mai jos.

Această a treia ediţie culege roadele a trei ani de contribuţii, şi sugestii folositoare venite de la zeci de oameni. Dintre cei menţionaţi, şi lista este departe de a fi completă, unii au contribuit la adaptarea conţinutului, simplităţii, gramaticii, în timp ce alţii ne-au ajutat cu arta administrării. Tuturor celor implicaţi, multele şi sincerele mele mulţumiri.

Stephanie Aldom, Robin Belanger, Tracy Bernard, Jenny Bowen, Mavis Brockman, Ron Carraway, John & Denise Cornish, Andrew Cross, Naomi Cross, Sally Cross, Thom Cunningham, Bryan Coupland, Audrey DeJager, Luke DeJager, Jim Delgatty, Carrianne Ducommun, Dave Ducommun, Deanne Dolton, Caleb Edwards, Jim Elliott, Nathaniel Enns, Theo Enns, Nathan Enns, Peter & Linda Enns, Jennifer Erickson, Eric Esau, Flip & Marguerite Felton, Andrew & AnneMarie Ferguson, Joseph Ferguson, Dr. Dun Gordy, Don Hogman, Paul Howells, David Humphreys, Mark Humphreys, Mieke Jacobs, Miriam Keung, Andy Kline, Andrew Krajec, Jason McClure, Alan McDougall, Jason McDougall, Dr. Andy McIntosh, Alexis McKay, Jeremy Meerstra, Art & Wim Meerstra, Joyce Meerstra, Mark Nelson, Don Pederson, Lily Pegg, Gaetan & Ivy Pilon, Chet & Anita Plimpton, Micah Plimpton, Nora Rainey, Jim & Jill Rowe, Don Roberts, Dennis Rokser, Benjamin Sanford, Marie Sanford, Tim & Sue Sanford, Miriam Schnee, Jonathan & Jessica Simmonds, Brad Sprague, Helen Sprague, Neil Stirling, Dr. Neil Stretch, Linda Swain, Alice Tucker, Klaas VanderHeide, Peter & Carol VanderHeide, Esther VanderHeide, Frank VanderMeulen, Aukie Vandevrie, Verdon & Barbara Watson, Beth Weaver, Tibby Westcott, Raewyn Wiebe, Nichole Zook, Michael Rummey, Buda Ioan, Buda Violeta, Sentonoi Dorel, Şimon Gabriela, Chiciudean Elian, Chiciudean Ana Maria, Baciu Ciprian, Sidon Andreea, Tóth Gyula, Tóth Júlia, László Alexandru, Mihoc Teofil, Mureşan Partenie, Bota Claudia Teodora.

Cuprins

Străinul Pe Drumul Spre Emaus

Mulţumiri

Prefaţă

Capitolul Unu

Secțiunea 1 — Prolog

Secțiunea 2 — Clarificând Lucrurile

Secțiunea 3 — O Carte Unică

Capitolul Doi

Secțiunea 1 — La Început Dumnezeu…

Secțiunea 2 — Îngeri, Oştiri Şi Stele

Capitolul Trei

Secțiunea 1 — Cer Şi Pământ

Secțiunea 2— Toate Erau Bune

Secțiunea 3 — Bărbatul Şi Femeia

Capitolul Patru

Secțiunea 1 — Eu Voi…

Secțiunea 2 — A Zis Dumnezeu…?

Secțiunea 3 — Unde Eşti?

Secțiunea 4 — Moartea

Capitolul Cinci

Secțiunea 1 — Un Paradox

Secțiunea 2 — Ispăşire

Secțiunea 3 — Doi Câte Doi

Secțiunea 4 — Babel

Capitolul Şase

Secțiunea 1 — Avraam

Secțiunea 2 — Credinţă

Secțiunea 3 — Isaac

Capitolul Şapte

Secțiunea 1 — Israel Şi Iuda

Secțiunea 2 — Moise

Secțiunea 3 — Faraon Şi Paştele

Capitolul Opt

Secțiunea 1 — Pâine, Prepeliţe Şi Apă

Secțiunea 2 — Zece Reguli

Secțiunea 3 — Sala De Judecată

Capitolul Nouă

Secțiunea 1 — Cortul Întâlnirii

Secțiunea 2 — Necredinţă

Secțiunea 3 — Judecători, Împăraţi Şi Profeţi

Capitolul Zece

Secțiunea 1 — Elisabeta, Maria Şi Ioan

Secțiunea 2 — Isus

Secțiunea 3 — Între Cei Înţelepţi

Secțiunea 4 — Botez

Capitolul Unsprezece

Secțiunea 1 — Ispitit

Secțiunea 2 — Putere Şi Faimă

Secțiunea 3 — Nicodim

Secțiunea 4 — Respingere

Secțiunea 5 — Pâinea Vieţii

Capitolul Doisprezece

Secțiunea 1 — O Haină Mânjită

Secțiunea 2 — Calea

Secțiunea 3 — Lazăr

Secțiunea 4 — Iadul

Secțiunea 5 — Acceptare Şi Trădare

Capitolul Treisprezece

Secțiunea 1 — Prinderea

Secțiunea 2 — Răstignirea

Secțiunea 3 — Îngroparea Şi Învierea

Capitolul Paisrezece

Secțiunea 1 — Străinul

Secțiunea 2 — Mesajul Drumului Spre Emaus

— De La Adam La Noe —

Secțiunea 3 — Mesajul Drumului Spre Emaus

— De La Avraam La Lege —

Secțiunea 4 — Mesajul Drumului Spre Emaus

— De La Cortul Întâlnirii La Şarpele De Aramă —

Secțiunea 5 — Mesajul Drumului Spre Emaus

— De La Ioan Botezătorul La Înviere —

Capitolul Cincisprezece

Secțiunea 1 — Eu Ce Să Fac?

Secțiunea 2 — Timpul Potrivit

Apendice

Glosar

Note Finale

Toate pasajele luate din Biblie sunt scrise cu caractere italice şi cu alineat. Unde caracterele din pasajul biblic au fost îngroşate, se dorea accentuarea unei anumite idei. Parantezele pătrate incluse în textul biblic indică adăugiri cu scop explicativ.

Prefaţă

Nu este uşor să scrii o carte obiectivă despre Biblie. Prin natura ei, Biblia cere o reacţie. Din păcate, reacţiile oamenilor au fost determinate în circumstanţe nu tocmai ideale.

Mulţi dintre noi am avut de-a face cu fanatici religioşi, care ne vâră pe gât pasaje disparate din Biblie cu efectul previzibil de provocare a reflexului de vomă spirituală. Acest lucru i-a făcut pe oameni să fie inoculaţi cu suficientă informaţie despre Biblie pentru a se produce neînţelegeri, dar nu suficientă pentru a asigura o înţelegere adevărată. Pe acest fond, mulţi au ales să respingă cartea mai degrabă, decât să o accepte. Mulţi încearcă o poziţie neutră — o evită pe cât posibil.

Cu aceste lucruri în minte, m-am forţat să nu adopt acel ton de predică ce le provoacă unora greaţă. Am lucrat din greu pentru a explica Biblia clar, îngăduindu-i să vorbească pentru sine — să spună ce are de zis — lăsându-vă pe dumneavoastră să trageţi propriile concluzii. Este posibil ca unii să mă acuze că mi-am pierdut obiectivitatea fiindcă am prezentat Biblia ca fiind adevărată. Am simţit că acesta era un risc pe care trebuia să mi-l asum, mai ales că însăşi Biblia pretinde acest lucru. Să fi făcut altfel, nu ar fi fost corect faţă de text. De fapt, am încercat să capturez spiritul povestirii pentru a o face atât interesantă cât şi clară.

În al doilea rând, eram hotărât să nu diluez mesajul. Acolo unde Biblia revendică o opţiune, eu am încercat să ilustrez acea opţiune clar. Biblia este destul de directă privitor la ceea ce are de spus, şi eu am decis să reflect acel adevăr evitând orice fel de ambiguitate. Pentru a fi în acord cu aceasta, am evitat confuzia de a fi corect din punct de vedere politic pe socoteala mesajului.

Ca şi în cazul oricărei alte cărţi, unora le va fi uşor după citirea primelor câteva pagini să decidă că ‘nu este pentru mine’. Doresc să îi provoc pe cei care au această tendinţă, să citească întreaga carte înainte de a decide ce vor crede despre Biblie. Au fost vremuri în care şi eu aş fi aruncat Biblia pe proverbiala apă a sâmbetei — dar apoi am fost provocat să mă opresc şi să mă uit din nou. Şi încă mă mai uit, şi continui să mă minunez de această Carte a cărţilor. Există o probabilitate mare ca şi dumneavoastră să faceţi la fel.

Despre Biblie:

…Şi cine aude, să zică: „Vino!” şi celui ce îi este sete, să vină; cine vrea, să ia apa vieţii fără plată!

Mărturisesc oricui aude cuvintele prorociei din cartea aceasta că, dacă va adăuga cineva ceva la ele, Dumnezeu îi va adăuga urgiile scrise în cartea aceasta.

Şi dacă scoate cineva ceva din cuvintele cărţii acestei proorocii, îi va scoate Dumnezeu partea lui de la pomul vieţii şi din cetatea sfântă, scrise în cartea aceasta.

Apocalipsa 22:17-19

Capitolul Unu

Secțiunea 1 — Prolog

Anul — aproximativ 33 d.Ch.

Soarele dogorea puternic în miezul zilei. Peste tot era linişte. Până şi păsările refuzau să cânte în căldura toropitoare. Cleopa a lovit cu piciorul un bulgăre de noroi uscat de pe drum, a inspirat adânc şi apoi a dat drumul aerului cu un oftat obosit. Cu ochii mijiţi privea prin aburul uşor abia distingând următoarea creastă. La câteva mile distanţă se întindea Emaus — acasă. Urma să apună Soarele peste ei. În mod normal ar fi plecat de la Ierusalim mai devreme — la urma urmei, 13 kilometri reprezentau o bună bucată de mers — dar evenimentele dimineţii i-au reţinut, dorind veşti concrete. Emaus nu era un orăşel cine ştie ce, dar în acea zi părea foarte atrăgător. Oriunde, numai la Ierusalim nu, cu mulţimea gălăgioasă, cu cohortele romane, cu guvernatorul — Pilat din Pont.

Îngândurat, Cleopa a fost trezit la realitate când însoţitorul său iritat i-a pus o întrebare pentru a doua oară. Ei au discutat evenimentele ultimelor zile — evenimentele ultimilor ani — până ce părea că nu au mai rămas detalii de analizat. Cleopa era obosit, dar mai mult de atât, era confuz ca urmare a tot ce s-a întâmplat la Ierusalim. În aceste zile, părea că viaţa are mai multe întrebări decât răspunsuri.

Coborând de pe deal au luat curba. Atunci l-au întâlnit pe străin.

Câteva ore mai târziu, în aceeaşi zi, în aceeaşi seară, când cei doi stăteau încălziţi şi asudaţi în faţa prietenilor lor din Ierusalim — fiindcă acolo s-au întors grăbiţi — nu puteau să-şi explice modul în care li s-a alăturat străinul. La început, Cleopa credea că el a ieşit din umbra unei stânci mari, dar această părere nu se potrivea cu explicaţia prietenului său. Adevărul era că ei nu prea erau siguri de unde apăruse străinul. Cleopa, neconvingător, a spus că străinul ‘păi, într-un fel — a apărut aşa…’. Suna uşor ridicol, potrivindu-se cu afirmaţiile despre căldură şi stat prea mult la soare.

Dar de un lucru erau siguri. Străinul a luat acea colecţie antică de cărţi – Biblia – şi începând cu începutul, de-a lungul orelor care au urmat, le-a explicat într-un mod în care aveau mult sens. Mesajul străinului a îndepărtat descurajarea şi îndoiala din minţile lor. Erau atât de entuziasmaţi de noua lor înţelegere încât s-au grăbit înapoi la Ierusalim să le spună prietenilor lor despre Străin. Cumva, undeva, şi ei trebuia să audă acest mesaj — mesajul pe care ei l-au auzit Pe Drumul Spre Emaus.

Dar oare ce a zis Străinul despre Biblie — o carte care i-a intrigat pe atâţia — ce avea atât de mult sens?

Despre aceasta este cartea de faţă. Şi pentru a o înţelege clar, vom face ceea ce a făcut şi Străinul — vom începe cu începutul.

Secțiunea 2 — Clarificând Lucrurile

Când te opreşti şi te gândeşti puţin la lucrul acesta, este extrem de rezonabil – într-adevăr, pur şi simplu logic – să iei câteva ore din viaţa ta pentru a înţelege Biblia.

La urma urmei, Biblia are lucruri profunde de spus despre viaţă… şi despre moarte.

Timp de secole a fost cartea cu cele mai mari vânzări. Oricine susţine că este şi numai puţin informat, ar trebui să deţină o înţelegere a mesajului ei de bază. Din păcate, Biblia a căzut în dizgraţie, nu din cauza a ceea ce spune, ci din cauza unor oameni recunoscuţi, bărbaţi şi femei, care susţineau că urmează învăţătura Bibliei, dar cu toate acestea au luat decizii dintre cele mai greşite în viaţă.

Uneori chiar şi mesajul cărţii a fost atacat, de cele mai multe ori de către oameni care aveau intenţii bune, dar care nu şi-au făcut timp să înţeleagă cu adevărat ce spune ea.

Dar Biblia nu s-a schimbat. Şi în ciuda a ceea ce spun ipocriţii şi criticii, e normal să o cunoşti pentru tine însuţi —

…pentru liniştea ta sufletească,

…de dragul vieţii şi morţii tale.

Un Joc De Reconstruire

Din multe considerente, Biblia este ca un joc de reconstruire a unei imagini. Prin aceasta nu vreau să spun că mesajul ei este ascuns, ci faptul că pentru a înţelege Biblia aşa cum este, bucăţelele biblice trebuie aşezate laolaltă corect. Şi vom putea face acest lucru, aplicând patru principii fundamentale de învăţare.

Temeliile

Primul principiu este unul pe care noi îl folosim tot timpul. Pentru a învăţa orice concept nou, ne va ajuta să zidim de la temelii în sus — să pornim dinspre ceea ce ştim, spre ceea ce ne este necunoscut. În cazul copiilor de grădiniţă nu începi învăţându-i algebră. Ci mai degrabă, vei începe cu numerele simple şi porneşti de la ceva simplu spre ceva mai complex. Dacă sari peste noţiunile de bază, chiar şi algebra rudimentară va fi dincolo de capacitatea ta de înţelegere. Acelaşi lucru este valabil şi în cazul Bibliei. Dacă neglijezi elementele fundamentale, înţelegerea ta privind învăţătura Bibliei va include nişte idei ciudate, ca rezultat al confuziei ce s-a creat privitor la mesajul ei — rezultatul reconstruirii va reflecta o imagine incorectă. În această carte noi începem cu lucrurile de bază şi vom progresa în fiecare capitol, zidind pe învăţătura dobândită anterior.

Sfoara Pentru Haine

Al doilea principiu este important în mod special când se studiază istorie sau se citeşte o povestire. Redus la esenţe principiul este următorul – începe cu începutul şi continuă secvenţial, până ajungi la capăt. Lucrul acesta poate părea logic, dar mulţi tind să citească Biblia pe bucăţele, şi nu au răbdare suficientă să facă legătura între acele bucăţele. În această carte noi vom trata evenimente cheie, legându-le între ele în succesiune logică — cum ar fi întinsul hainelor pe o sfoară pentru rufe. De vreme ce această privire de ansamblu este departe de a fi completă, aşteptaţi-vă la spaţii goale pe sfoară. Dacă doriţi, golurile pot fi umplute mai târziu, după ce aţi dobândit imaginea de ansamblu.

Deşi această sfoară pentru haine nu poate include fiecare povestire, evenimentele pe care le vom studia se vor lega unele de celelalte, rezultând un mesaj unic, continuu. Dacă eşti un cititor obişnuit, după ce vei termina această carte, Biblia va avea sens pentru tine într-un mod remarcabil. Dacă crezi în ea sau nu, depinde în totalitate de tine. Eu sper din toată inima că vei crede, dar este decizia ta. Rolul meu este să te ajut să o înţelegi clar.

Murături Şi Marmeladă

Al treilea principiu este de o importanţă vitală. Nu amesteca subiectele — ocupă-te de o singură temă o dată.

Biblia abordează multe subiecte diferite. Poate fi comparată cu o carte de bucate cu reţetele ei multe şi diverse. În mod tradiţional, Biblia a fost împărţită pe subiecte, cum ar fi: Dumnezeu, Îngerii, Omul şi Profeţiile. Intenţia era să se confere o mai bună înţelegere, dar trebuie să avem grijă. Unii oameni, găsind anumite asemănări între subiecte, încearcă să combine ideile, lucru ce deseori are ca rezultat distorsionarea mesajului original.

Este ca şi cum ai sări de la o reţetă de murături la una de marmeladă, fiindcă amândouă încep cu litera “m”. Dacă începi să pregăteşti murături şi închei folosind reţeta de la marmeladă, vei fierbe murăturile până se îngroaşă. Chiar dacă amândouă încep cu litera “m”, combinate rezultă o mâncare extrem de ciudată!

In Biblie, dacă sari de la un subiect la altul, chiar şi neintenţionat, rezultatul final va fi confuzia – imaginea reconstruită va fi dată peste cap. Pentru a evita un astfel de haos al cunoştinţelor despre Biblie, noi vom dezbate o singură temă.

Accent Major Pe Punctele Majore

Acest ultim principiu — accent major pe punctele majore — ar trebui aplicat în orice situaţie în care trebuie să înveţi ceva al cărui conţinut nu îţi este familiar. Ideea este să înveţi punctele majore mai întâi.

Biblia tratează o gamă incredibil de mare de subiecte, dar nu toate au aceeaşi importanţă. În această carte ne vom concentra asupra unei teme majore — cea mai importantă din Biblie. Odată ce o înţelegi, pentru tine Biblia va avea un înţeles simplu, dar profund.

Amestecarea diverselor subiecte este una dintre cauzele ce contribuie la faptul că există atâtea biserici, religii şi culte diferite, care până la un punct numesc Biblia cartea lor. Marmelada s-a amestecat cu murăturile. Rezultatul reconstruirii este o imagine amestecată. În anumite cazuri, confuzia este minoră, în alte situaţii, confuzia a avut efecte catastrofale.

Secțiunea 3 — O Carte Unică

Nu există nici o îndoială; Biblia este o carte unică. De fapt, este o colecţie de cărţi, şaizeci şi şase în total. Un autor, scriind despre unicitatea Bibliei, a prezentat-o astfel:

Iată o carte:

1. scrisă pe un interval de timp de 1500 de ani;

2. scrisă în timpul a peste 40 de generaţii;

3. scrisă de către peste 40 de scriitori diferiţi, provenind din toate păturile sociale – regi, ţărani, filozofi, pescari, poeţi, politicieni, cărturari, etc.;

Moise, lider politic, educat în universităţile Egiptului

Petru, pescar

Amos, cioban

Iosua, general de armată

Neemia, paharnic

Daniel, prim-ministru

Luca, medic

Solomon, rege

Matei, vameş

Pavel, rabin

4. scrisă în locuri diferite:

Moise scrie în pustie

Ieremia în temniţă

Daniel pe coasta unui deal şi într-un palat

Pavel între zidurile închisorii

Luca în timp ce călătorea

Ioan exilat pe insula Patmos

Alţii în condiţiile aspre ale expediţiilor militare

5. scrisă în timpuri diferite:

David scrie în vremuri de război

Solomon în timp de pace

6. scrisă în diferite stări sufleteşti:

unii au scris pe culmile bucuriei, alţii din adâncul necazului şi al disperării

7. scrisă pe trei continente:

Asia, Africa şi Europa

8. scrisă în trei limbi diferite:

Ebraica… , Aramaica… şi Greaca…

9. Subiectul ei include sute de probleme controversate. Scriitorii Scripturii au vorbit în armonie şi continuitate de la Geneza până la Apocalipsa. Există o singură istorie în desfăşurare…[1]

La această istorie în desfăşurare vrem să ne uităm noi — simplu şi fără un jargon teologic. De departe, cel mai deosebit lucru despre Biblie este că ea susţine că ar fi cuvintele lui Dumnezeu Însuşi.

Insuflată De Dumnezeu

Deseori menţionată ca Scriptura, Biblia afirmă că…

Toată Scriptura este insuflată de Dumnezeu…

2 Timotei 3:16

Întregul concept că Dumnezeu a insuflat Scripturile necesită un studiu în sine. În acelaşi mod în care omul expiră, iar acea suflare vine din cea mai lăuntrică fiinţă, tot aşa întreaga Scriptură trebuie privită ca rezultat al acţiunii lui Dumnezeu Însuşi. Dumnezeu şi cuvintele Lui sunt inseparabile, ceea ce reprezintă un motiv pentru care Biblia este deseori amintită sub numele de Cuvântul lui Dumnezeu.

Profeţi

Simplificat foarte mult, acest lucru poate fi privit din următoarea perspectivă. Dumnezeu le-a spus oamenilor ce doreşte să fie înregistrat şi acei oameni au scris acele lucruri. Majoritatea acestor oameni au fost numiţi profeţi, sau prooroci.

După ce a vorbit în vechime părinţilor noştri prin prooroci…

Evrei 1:1

Azi, noi ne gândim la profeţi ca la cineva care prezice viitorul, dar în vremurile biblice, profetul era un mesager care transmitea oamenilor cuvintele lui Dumnezeu. Uneori mesajul avea de a face cu evenimente viitoare, dar mult mai des avea de a face cu trăirea zilnică.

Dumnezeu i-a călăuzit pe profeţi astfel încât ceea ce a fost scris era exact ceea ce dorea El să fie scris. În acelaşi timp, Dumnezeu a îngăduit scriitorului uman să înregistreze cuvântul Lui – Cuvântul lui Dumnezeu – în stilul său unic, dar fără greşeli. Aceşti oameni nu aveau libertatea să adauge gândurile proprii la mesaj; şi acest mesaj nu era ceva inventat de ei înşişi.

…să ştiţi că nici o prorocie din Scriptură nu se tâlcuieşte singură. Căci nici o prorocie n-a fost adusă prin voia omului; ci oamenii au vorbit de la Dumnezeu, mânaţi…

2 Petru 1:20,21

Dumnezeu nu Şi-a pus sigiliul pe o lucrare literară ce a luat naştere prin efort uman. Expresia mânaţi mai este folosită şi în altă parte în Scriptură, când se vorbeşte despre transportarea slăbănogului.[2] În acelaşi mod în care un om handicapat nu poate merge prin puterile sale, nici profeţii nu au scris Scriptura din propria înclinaţie. Biblia este foarte clară când vorbeşte despre lucrul acesta — ea este mesajul lui Dumnezeu de la început la sfârşit.

Acurateţe Extremă

Profeţii au scris cuvintele lui Dumnezeu pe un pergament, de obicei reprezentat de o piele de animal sau de hârtie făcută din fibre vegetale. Originalele au fost numite autografe.

De vreme ce autografele aveau o perioadă scurtă de viaţă, au fost făcute copii ale pergamentelor. Dar ce copii! Şi toate de mână! Faptul că scriitorii erau conştienţi că ceea ce scriau era Cuvântul venit de la Dumnezeu Însuşi, a rezultat în cea mai remarcabilă muncă de fotocopiere făcută vreodată. La scrierea textului în limba ebraică…

Ei au folosit orice metodă de siguranţă imaginabilă, indiferent de cât era ea de greoaie sau de laborioasă, pentru a asigura transmisia exactă a textului. Erau numărate literele dintr-o carte şi era dată litera din mijlocul cărţii. La fel se întâmpla şi cu cuvintele, din nou cuvântul din mijloc fiind marcat.[3]

Acest lucru era făcut atât cu copia cât şi cu autograful original pentru a exista siguranţa că ele sunt la fel.

Aceşti scribi erau atât de exacţi în transcrierea lor încât, atunci când s-au găsit Pergamentele de la Mare Moartă (scrise în 100 î.Ch.), şi au fost comparate cu manuscrisele rezultând în urma copierii şi recopierii de-a lungul secolelor, după 1000 de ani (900 d.Ch.), nu existau diferenţe semnificative în text.[4]

Josephus, un istoric evreu din primul secol î.Ch., a rezumat acest lucru pentru poporul sau atunci când a afirmat… fermitatea cu care noi am crezut în acele cărţi ale naţiunii noastre, este evidentă prin ceea ce facem; fiindcă de-a lungul atâtor secole trecute deja, nimeni nu a fost suficient de curajos fie să adauge ceva la ele sau să scoată ceva din ele, fie să facă vreo schimbare în ele; ci le vine în mod natural tuturor iudeilor… să preţuiască acele cărţi… divine.[5]

Aceşti oameni erau convinşi în totalitate că a altera textul însemna să îţi creezi probleme cu Dumnezeu. Noi avem motive bune să credem că ceea ce avem azi este practic la fel cu ceea ce au scris profeţii.

Cu adevărat, Biblia este o carte unică la orice standard ar fi comparată ea. Nu este de mirare că Biblia este… cea mai citată, cea mai publicată, cea mai tradusă şi cea mai influentă carte din istoria omenirii.[6]

Vechiul Şi Noul Testament

Când începem să navigăm prin Biblie, este posibil să ne fie de ajutor să ştim că Scripturile sunt împărţite în două secţiuni majore — Vechiul şi Noul Testament. Din punct de vedere istoric, Vechiul Testament mai este subdivizat în două[7] categorii:

1. Legea lui Moise (uneori amintită şi sub denumirea de Tora, Cărţile lui Moise, sau Legea)

2. Proorocii (mai târziu, o a treia secţiune numită Scrierile, a fost delimitată ca sub-diviziune a Proorocilor.)

În Scripturi, expresia, “Legea şi Proorocii”, este un mod de referire la Vechiul Testament ca întreg — o parte care cuprinde aproximativ două treimi ale Bibliei. Treimea rămasă este desemnată ca Noul Testament.

Cuvântul Lui Dumnezeu

A-ţi aminti modul în care se împarte Biblia nu este ceva vital. Lucrul important de ţinut minte este că Biblia susţine că este Cuvântul lui Dumnezeu — mesajul Lui către omenire. Ni se spune că în paginile ei putem să Îl cunoaştem pe Dumnezeu. O astfel de afirmaţie ar trebui să facă şi cea mai indiferentă persoană să se oprească şi să vadă ce are de spus această carte.

Cuvântul Tău, Doamne, dăinuieşte în veci în ceruri.

Psalmi 119:89

Capitolul Doi

Secțiunea 1 — La Început Dumnezeu…

Biblia începe cu trei cuvinte foarte profunde:

La început, Dumnezeu…

Geneza 1:1

Nu există nici un argument la început cum că Dumnezeu există — se subînţelege că există. Dumnezeu pur şi simplu este.

Veşnic

Dumnezeu a fost acolo dintotdeauna. Dumnezeu a existat înaintea plantelor, animalelor şi a oamenilor, înainte de existenţa Pământului şi a Universului. El nu a avut un început şi El nu va avea nici sfârşit. Dumnezeu a fost întotdeauna şi va fi întotdeauna. Biblia spune că a existat din veşnicie în veşnicie. Dumnezeu este veşnic.

Înainte ca să se fi născut munţii, şi înainte ca să se fi făcut pământul…, din veşnicie în veşnicie, Tu eşti Dumnezeu!

Psalmi 90:2

Conceptul unui Dumnezeu veşnic este greu de înţeles pentru noi. Este aşa de tulburător pentru intelectul nostru încât deseori noi îl clasificăm în creierul nostru sub categoria imposibil. Dar există ilustraţii să ne ajute în înţelegere. De exemplu, putem să comparăm veşnicia cu Cosmosul.

Majoritatea dintre noi putem să ne închipuim sistemul solar — Soarele şi planetele care orbitează în jurul lui. Noi ştim că este departe, dar sateliţii au făcut ca punctele cele mai îndepărtate să fie tangibile. Dar mergeţi un pas mai departe şi încercaţi să măsuraţi Universul. Dacă ar fi să ne urcăm într-o navă spaţială şi am călători cu viteza luminii, am încercui Pământul de şapte ori într-o secundă! V-a plăcut sejurul? A fost puţin cam repede, nu-i aşa? Dacă ne-am îndrepta în spaţiu cu aceeaşi viteză, am trece de Lună în două secunde, de planeta Marte în patru minute şi de Pluto în cinci ore. Din acel punct încolo ne găsim în galaxia noastră — CALEA LACTEE.

Notă 1, Notă 2

Da, conceptul de Dumnezeu veşnic este greu de priceput, dar la fel este şi dimensiunea Universului. Amândouă sunt copleşitoare pentru mintea noastră, cu toate acestea amândouă sunt reale. Biblia pune accentul pe acest lucru. Existenţa veşnică a lui Dumnezeu este o parte atât de inerentă a naturii Lui, încât Biblia face referinţă la ea ca un nume al Lui…

…Numele Domnului, Dumnezeului celui veşnic.

Geneza 21:33

Multe Nume

Dumnezeu are multe nume sau titluri, fiecare dintre acestea declarând ceva despre caracterul Lui. Noi ne vom uita la trei:

1) Eu Sunt

Dumnezeu a zis…: “Eu sunt Cel ce sunt.” Vei răspunde… astfel: “Cel ce se numeşte ‘Eu sunt’, m-a trimis la voi.”

Exodul 3:14

Cea mai bună explicaţie pe care o poate da cineva la această afirmaţie ar fi următoarea: EU SUNT Cel care este sau EU SUNT cel ce există prin sine însuşi. Dumnezeu există prin propria Sa putere.

Noi avem nevoie de mâncare, apă, aer, somn, lumină — o cantitate nelimitată de elemente esenţiale vieţii — dar nu şi Dumnezeu. El nu are nevoie de nimic, de absolut nimic! El este Cel ce există prin sine însuşi, Cel ce a spus EU SUNT.

2) Domn

Titlul EU SUNT nu este foarte des folosit în Biblie fiindcă înţelesul lui este inclus în cuvântul DOMN.

Nici unul nu este ca Tine, Doamne! Mare eşti Tu, şi mare este Numele Tău prin puterea Ta.

Ieremia 10:6

Numele de DOMN nu scoate în evidenţă doar starea de existenţă veşnică prin Sine Însuşi a lui Dumnezeu, ci ne concentrează atenţia şi asupra poziţiei Lui — o poziţie mai înaltă decât a tuturor celorlalţi. El este DOMN al domnilor.

3) Cel Prea Înalt

Acest nume se leagă de numele DOMN accentuând rolul de stăpânitor suprem al lui Dumnezeu.

Ca să ştie că numai Tu, al cărui Nume este Domnul, Tu eşti Cel Prea Înalt pe tot pământul.

Psalmi 83:18

În acelaşi mod în care imperiile antice aveau conducători sau suverani ce domneau peste ţinuturile lor, şi Dumnezeu este Împărat al Universului, Dumnezeul Prea Înalt.

Până şi numai cuvântul Dumnezeu accentuează poziţia Lui ca stăpânitor suprem. Cuvântul Dumnezeu înseamnă: cel tare, conducător puternic, divinitate supremă.

Conceptul care Îl prezintă pe Dumnezeu ca împărat, e posibil să sugereze o imagine a unui om bătrân aşezat pe un tron de aur plutind undeva în stratosferă. Scriptura nu Îl descrie nicăieri pe Dumnezeu ca om bătrân, dar face referinţă la tronul lui Dumnezeu — nu unul ascuns într-un nor — ci mai degrabă într-un templu sfânt ce se găseşte în Cer.

Domnul este în Templul Lui cel sfânt, Domnul Îşi are scaunul de domnie în ceruri. Ochii Lui privesc, şi pleoapele Lui cercetează pe fiii oamenilor.

Psalmi 11:4

Dumnezeu domneşte din Cer. Nu ştim multe despre acest loc numit Cer, dar puţinul pe care îl ştim este de ordinul incredibilului. Mai târziu vom discuta în detaliu despre acest lucru, dar deocamdată este suficient să ştim că Dumnezeu este Stăpânul suprem.

Un Singur Dumnezeu

Termenul Cel Prea Înalt vorbeşte despre locul unic pe care Îl are Dumnezeu în Univers. Nu este nimeni altul ca El. El este singurul, DOMN suveran peste toate.

Eu sînt Domnul, şi nu mai este altul, afară de Mine nu este Dumnezeu.

Isaia 45:5

Înainte de Mine n-a fost făcut nici un Dumnezeu, şi după Mine nu va fi.

Isaia 43:10

Nu există o ierarhie a dumnezeilor, cu un Dumnezeu mare în frunte. Nu există alţi dumnezei, nici existenţi prin ei înşişi, nici creaţi.

Aşa vorbeşte Domnul…: ‘Eu sînt Cel dintâi şi Cel de pe urmă, şi afară de Mine, nu este alt Dumnezeu’.

Isaia 44:6

Biblia accentuează — există un singur Dumnezeu.

Un Duh

Înainte să încheiem acest subiect, mai trebuie să înţelegem un ultim lucru, Biblia ne spune că Dumnezeu este invizibil fiindcă El este duh.

Dumnezeu este Duh…

Ioan 4:24

Nu poţi vedea un duh fiindcă acesta nu are carne şi oase, aşa cum avem noi. Dar, numai fiindcă nu poţi să vezi o anumită persoană, nu înseamnă că acea persoană este mai puţin reală.

Gândeşte-te la funeraliile unui prieten de-al tău care a murit. Dacă coşciugul era descoperit, poate te-ai uitat la cel mort. Trupul era acolo, dar unde era prietenul tău? El nu mai era; sufletul prietenului tău nu mai era prezent. Atunci când ne uităm la cineva, vedem doar casa acelei persoane, corpul omenesc — nu vedem adevărata persoană, sufletul.

Vom vedea că Biblia specifică în multe feluri faptul că sufletul omului începe să existe la un moment dat în timp şi apoi trăieşte veşnic. Dar Dumnezeu este diferit; El nu a avut un început la un moment dat şi nu va înceta să existe niciodată. El este singurul duh veşnic, trăind din veşnicia trecută până în veşnicia viitoare.

Dumnezeu:

El este un duh.

El este veşnic.

El este Cel ce a spus Eu Sunt — Cel ce există prin Sine Însuşi.

El este Dumnezeul Prea Înalt, Stăpânitorul Suprem peste toate.

El este singurul Dumnezeu.

Şi aşa a fost — la început…

Secțiunea 2 — Îngeri, Oştiri Şi Stele

Primul act de creaţie al lui Dumnezeu este răsfirat pe paginile Bibliei. Poţi aduna suficiente informaţii pentru a răspunde la întrebări simple, dar cam atât ar fi tot. Biblia nu a fost scrisă pentru a satisface curiozitatea nesfârşită a omului. Ea furnizează informaţii de bază privitoare la anumite evenimente dar când este vorba de detalii în plus, paginile ei amuţesc. Acesta ar fi şi cazul subiectului privind duhurile.

Nume

Biblia desemnează duhurile cu mai multe nume diferite — la singular sau la plural. Noi le numim deseori îngeri, dar Biblia foloseşte mulţi termeni pentru a-i defini: heruvimi, serafimi, îngeri, arhangheli, stele ale dimineţii — şi lista poate continua. Ca grup sunt desemnaţi cu nume cum ar fi oştiri sau *stele.

* A nu se confunda cu stelele de pe cerul nopţii. Contextul clarifică înţelesul real al cuvintelor.

Oştirea cerurilor se închină înaintea Ta.

Neemia 9:6

Este posibil ca toţi să aibă nume personale, dar numai câteva sunt menţionate, cum ar fi Gavril sau Mihail.

Invizibili, Fără Număr

Ca şi în cazul lui Dumnezeu, duhurile sunt invizibile, fără trupuri de carne şi sânge cum avem noi. Deşi noi nu le putem vedea, probabil că sunt peste tot. Când Biblia vorbeşte despre numărul îngerilor, ea foloseşte în scrierile originale un cuvânt care înseamnă ‘fără număr’. Cu alte cuvinte sunt atâţia îngeri încât nu are nici un rost să te apuci să-i numeri.

Descrierea folosită pentru a-i delimita numeric numai pe cei care înconjoară tronul lui Dumnezeu sugerează un număr de neînchipuit.

M-am uitat, şi împrejurul scaunului de domnie… am auzit glasul multor îngeri. Numărul lor era de zece mii de ori zece mii şi mii de mii.

Apocalipsa 5:11

Slujitori

Fiinţele angelice au fost create să Îl slujească pe Dumnezeu şi să fie pe placul Lui. Ele sunt numite duhuri slujitoare.

Binecuvântaţi pe Domnul, îngerii Lui, care sunteţi tari în putere, care împliniţi poruncile Lui, şi care ascultaţi de glasul cuvântului Lui. Binecuvântaţi pe Domnul, toate oştirile Lui, robii Lui, care faceţi voia Lui!

Psalmi 103:20,21

Nu sînt oare toţi [îngerii] duhuri slujitoare trimese să îndeplinească o slujbă…?

Evrei 1:14

Cuvântul înger este derivat din cuvântul grecesc care înseamnă mesager sau slujitor. Fiindcă Dumnezeu este Cel ce i-a creat, ei Îi aparţin Lui şi trebuie să facă tot ce le cere Dumnezeu să facă.

Creator-proprietar

Conceptul creatorului care este şi proprietarul şi-a pierdut greutatea în economia noastră industrializată şi orientată spre bani. Îmi amintesc că treceam printr-un aşezământ tribal din Papua Noua Guinee. În cazul fiecărui obiect despre care întrebam: - “A cui vâslă este aceasta? A cui canoe este aceasta?” — reuşeam să obţin un răspuns care desemna un proprietar. Când m-am interesat de modul în care îşi dădeau seama cine este proprietarul, ei mă priveau neîncrezători. “Păi, proprietarul este cel care l-a făcut!” Legătura creator-proprietar era foarte puternică. Când i-am întrebat dacă este vreo problemă dacă rup o vâslă, ei au fost la fel de convingători că nu ar fi o idee foarte bună — decât dacă vreau să am probleme cu creatorul-proprietar. Mergând mai departe, am întrebat dacă era acceptabil ca proprietarul să rupă o vâslă. Ei au răspuns printr-o ridicare din umeri şi au încuviinţat: “Nu e problemă dacă proprietarul o rupe — el a făcut-o.”

Dumnezeu a creat îngerii, de aceea nu este deplasat ca ei să fie consideraţi proprietatea Sa. Şi de vreme ce ei Îi aparţin, ei trebuie să Îi împlinească poruncile — ca slujitori şi ca mesageri. Aceasta nu este o formă antică de servilitate. Nu există aici referiri la legături forţate. Îngerii nu puteau avea un creator-proprietar mai bun.

Intelect Şi Putere Extraordinare

Pentru a duce la bun sfârşit poruncile Sale, Dumnezeu i-a creat pe îngeri cu inteligenţă şi putere mare. Unele dintre fiinţele acestea angelice au capacităţi mai mari decât altele. Îngerii au fost creaţi fiinţe perfecte, fără nimic rău în ei. Dar ei nu erau nici roboţi; fiecare dintre ei având o voinţă ce îi dădea posibilitatea de a alege.[3]

Asemănători Dar Diferiţi

Îngerii au anumite asemănări cu omul, deşi omul nu este nici pe departe atât de puternic sau de inteligent. Biblia spune că Dumnezeu a făcut omul…

…cu puţin mai pe jos decât Dumnezeu [sau îngeri]*…

Psalmi 8:5

*Limba ebraică este neclară în ceea ce priveşte acest cuvânt, şi el poate să însemne Dumnezeu sau îngeri. Dar este vorba cu siguranţă despre o fiinţă cerească superioară.

Cu toate că există asemănări, îngerii sunt diferiţi de oameni. Ei nu mor niciodată.[4] Ei nici nu se căsătoresc şi nici nu se reproduc.[5] Deşi în mod normal sunt nevăzuţi, ei se arată cu ocazia anumitor misiuni. Când vorbesc cu omul, limba pe care o folosesc este înţeleasă de ascultător.

Heruvimul Pus-deoparte

Cel mai puternic, cel mai inteligent şi cel mai frumos duh ce a fost creat vreodată este un heruvim. Numele lui se traduce cu Lucifer[6], care înseamnă cel care străluceşte sau steaua dimineţii.

…Luceafăr strălucitor, fiu al zorilor!

Isaia 14:12

Despre Lucifer se vorbeşte ca despre un heruvim uns. Înţelesul cuvântului uns îşi are originile în ritualul antic de turnare a untdelemnului peste cineva sau ceva, pentru a-l pune deoparte pentru Dumnezeu în vederea unei însărcinări speciale. Acest act era considerat sfânt şi nu putea fi luat uşor.

Erai un heruvim ocrotitor, cu aripile întinse; te pusesem pe muntele cel sfânt al lui Dumnezeu… Ai fost fără prihană în căile tale, din ziua, când ai fost făcut…

Ezechiel 28:14,15

Se pare că responsabilitatea pe care o avea Lucifer îl ţinea în prezenţa lui Dumnezeu tot timpul. Poate că el îi reprezenta într-un anumit fel pe toţi ceilalţi îngeri şi îi conducea în închinarea şi lauda adusă creatorului-proprietar al lor. Mai târziu vom învăţa mai multe despre acest heruvim uns.

Închinare

Cuvântul închinare vine dintr-un cuvânt ebraic care însemna să te pleci cu teamă reverenţioasă şi adorare plină de uimire. Biblia spune că toţi îngerii se închinau lui Dumnezeu.

Tu dai viaţă tuturor acestor lucruri, şi oştirea cerurilor se închină înaintea Ta.

Neemia 9:6

Lucrul acesta este cel puţin normal de vreme ce Dumnezeu este Împăratul Suveran, şi este îndreptăţit să I se declare valoarea. În contrast, dacă eu mă laud cu faptele unui prieten de-al meu, oricine s-ar putea îndoi că prietenul meu merită sau nu lauda pe care i-o atribui. Dar Biblia spune că Dumnezeu este vrednic de toată slava.

Vrednic eşti Doamne şi Dumnezeul nostru, să primeşti slava, cinstea şi puterea, căci Tu ai făcut toate lucrurile, şi prin voia Ta stau în fiinţă şi au fost făcute!

Apocalipsa 4:11

Căci Tu eşti mare, şi faci minuni, numai Tu eşti Dumnezeu.

Psalmi 86:10

Toţi Îngerii Sunt Martori La Creaţie

Actul de creaţie al lui Dumnezeu a început. Acum, în timp ce multitudinea de îngeri priveşte şi se bucură, Dumnezeu a început următoarea Lui operă de artă.

Pânza lui: Universul.

Tema lui: întregul Pământ.

“Unde erai tu când am întemeiat pământul? Spune, dacă ai pricepere. Cine i-a hotărât măsurile, ştii? Sau cine a întins frânghia de măsurat peste el? Pe ce sunt sprijinite temeliile lui? Sau cine i-a pus piatra din capul unghiului, atunci când stelele dimineţii [sau duhurile] izbucneau în cântări de bucurie, şi când toţi fiii lui Dumnezeu scoteau strigăte de veselie?”

Iov 38:4-7

Capitolul Trei

Secțiunea 1 — Cer Şi Pământ

Prima carte din Biblie este intitulată Geneza.

Geneză înseamnă începuturi.

La început, Dumnezeu a făcut cerurile şi pământul. Pământul era pustiu şi gol; peste faţa adâncului de ape era întuneric, şi Duhul lui Dumnezeu se mişca pe deasupra apelor. Dumnezeu a zis: “Să fie lumină!” Şi a fost lumină. Dumnezeu a văzut că lumina era bună; şi Dumnezeu a despărţit lumina de întuneric. Dumnezeu a numit lumina zi, iar întunericul l-a numit noapte. Astfel, a fost o seară, şi apoi a fost o dimineaţă: aceasta a fost ziua întâi.

Geneza 1:1-5

Din Nimic

“La început, Dumnezeu a creat…” A crea înseamnă a manifesta o putere mare. Este şi mai greu de crezut că Dumnezeu a creat totul din nimic. Noi ca oameni creem, dar numai din materiale pre-existente, pictăm imagini folosind vopsele pe bază de ulei şi pânză. Construim case din lemn, mortar şi cărămidă. Dar Dumnezeu nu a folosit nimic când a creat.

Atotputernic

Să creezi la o scară atât de mare fără materiale, fără tipare, fără atelier şi fără unelte, cere abilităţi ce ne sunt străine în totalitate. Biblia ne spune că creaţia a fost posibilă pur şi simplu fiindcă Dumnezeu are abilitatea să creeze. Puterea lui Dumnezeu nu cunoaşte limite.

Mare este Domnul nostru şi puternic prin tăria Lui…

Psalmi 147:5

El este cu adevărat atotputernic.

Atotştiutor

Dumnezeu nu are doar puterea, ci are şi cunoştinţa. El este atotştiutor.

Mare este Domnul nostru… priceperea Lui este fără margini.

Psalmi 147:5

Dumnezeu ştie totul. El nu trebuie să ceară informaţii suplimentare de la arhitect sau de la inginer. Cunoaşterea Lui este nelimitată. În creaţie, Dumnezeu nu a fost limitat la tiparul creat de altcineva.

Prezent Pretutindeni În Acelaşi Timp

Când omul se implică în procesul de construire sau de conferire a formei unui obiect, el are nevoie de un loc unde să lucreze, cum ar fi un atelier sau un laborator. Dar Dumnezeu nu a avut nevoie de nici un atelier în care să Îşi proiecteze creaţia, fiindcă Biblia ne spune că Domnul este prezent pretutindeni în acelaşi timp.

“Sunt Eu numai un Dumnezeu de aproape, zice Domnul, şi nu sunt Eu şi un Dumnezeu de departe? Poate cineva să stea într-un loc ascuns fără să-l văd Eu?” zice Domnul. “Nu umplu Eu cerurile şi pământul?” zice Domnul.

Ieremia 23:23,24

Doar Dumnezeu posedă această triadă de atribute — atotştiutor, atotputernic şi prezent pretutindeni în acelaşi timp — şi doar combinaţia perfectă a acestor trei atribute poate să creeze cadrul complex în care trăim noi.

El a făcut pământul cu puterea Lui, a întemeiat lumea cu înţelepciunea Lui, a întins cerurile cu priceperea Lui.

Ieremia 51:15

Îngerii nu posedă nici una dintre aceste caracteristici, aşa puternici şi inteligenţi cum sunt. Dar noi? Noi nu suntem nici măcar pe aproape de o astfel de abilitate.

Pentru ca noi să construim chiar şi cel mai simplu obiect, este nevoie de efort uman reunit. De exemplu, să zicem că vrem să facem un scaun simplu, din metal — tipul rabatabil pe care îl găseşti în sala festivă a şcolii.

Pentru început avem nevoie de metal.

Dar unde vom găsi metalul potrivit?

În pietre.

Dar cine ştie care pietre conţin metalul necesar?

Avem nevoie de un geolog şi un prospector care ştiu multe despre cum să găseşti pietrele care conţin minereu de fier.

Presupunând că am găsit pietrele potrivite, care ar fi următorul pas? Pietrele sunt în pământ!

Avem nevoie de cineva care posedă cunoştinţe legate de fabricarea dinamitei şi a echipamentului minier corespunzător. Avem nevoie de mineri care au pregătirea necesară extragerii minereului din pământ în condiţii de siguranţă.

Dar tot nu poţi face un scaun dintr-o grămadă de minereu de fier.

Acesta trebuie topit.

Dar poţi să faci un foc suficient de mare pentru a topi pietre?

Avem nevoie de cei care cunosc procesul de rafinare şi de aliere.

Bun, i-am găsit pe aceştia, dar ştii ce s-a întâmplat?

Ei au turnat pur şi simplu un bloc de oţel. Ajunşi în acest punct este posibil să fim dispuşi să stăm pe un bloc de metal — vreau să spun, după ce s-a răcit! Dar dacă avem de gând să facem un scaun, va fi nevoie de cineva care să ştie cum să transforme blocul respectiv de metal într-o bucată plană, de grosime corespunzătoare. Apoi va fi nevoie să îndoim oţelul şi să îl sudăm.

Sudare?

Se pare că avem nevoie de cineva care are cunoştinţe despre electricitate şi modul în care să o genereze.

Precum vedeţi, a face un scaun este un proces complicat. Şi nici măcar nu am amintit despre cum să facem vopseaua, mai specific tipul de vopsea care să adere de metal şi care să aibă culoarea pe care o dorim.

Şi ce se întâmplă cu picioruşele scaunului?

Sunt din plastic.

Plastic?

Hmmm. Aceasta nu are de-a face cu produsele secundare ale petrolului? Stai să mă gândesc. Să forezi un puţ pentru a găsi petrol…!???

Şi tot ce vroiam să facem era un scaun din metal. Pentru a crea până şi cel mai simplu obiect este nevoie de sute de oameni ale căror cunoştinţe să le combinăm şi a căror forţe să le alăturăm. Nimeni nu ştie totul.

Nici unul dintre noi, uman sau angelic, nu poate fi comparat - nici măcar în cea mai mică măsură - cu Dumnezeu care ştie totul, care are toată puterea să creeze din nimic, şi care este pretutindeni — astfel încât poate să pună orice obiect pe care l-a făcut, oriunde alege. Dumnezeu este unic.

Ah! Doamne Dumnezeule, iată, Tu ai făcut cerurile şi pământul cu puterea Ta cea mare şi cu braţul Tău întins: nimic nu este de mirat din partea Ta!

Ieremia 32:17

Dumnezeu A Zis

Descrierea acestui act monumental de creaţie este redată simplu şi concis. Cea mai uimitoare informaţie este transmisă doar prin câteva cuvinte. De exemplu, textul biblic face doar o referire vagă la mijloacele prin care Dumnezeu Şi-a realizat creaţia. El nu a folosit mâini sau unelte. Domnul pur şi simplu a chemat la existenţă cosmosul şi tot ce conţinea el prin cuvânt.

Dumnezeu a zis: “Să fie lumină!”

Geneza 1:3

…lumea a fost făcută prin Cuvântul lui Dumnezeu…

Evrei 11:3

Din nou, o astfel de abilitate întrece capacitatea noastră de a ne imagina. Noi nu putem înţelege noţiunea de chemare a unui scaun de metal la existenţă, darămite Universul! Cu toate acestea, la ce te-ai aştepta din partea unui Dumnezeu atotputernic? Când te gândeşti mai bine te aştepţi ca El să aibă într-adevăr o astfel de putere. Biblia declară acest lucru ca fiind adevărat.

Cerurile au fost făcute prin Cuvântul Domnului, şi toată oştirea lor prin suflarea gurii lui… Tot pământul să se teamă de Domnul! Toţi locuitorii lumii să tremure înaintea Lui! Căci el zice, şi se face; porunceşte şi ce porunceşte ia fiinţă.

Psalmi 33:6,8,9

Deci, aşa a început. Dumnezeu a chemat lumina la existenţă. El a numit lumina zi, iar întunericul noapte. După spusele Bibliei, astfel s-a încheiat prima zi a creaţiei.

Antică Dar Exactă

Cu secole în urmă toţi credeau că Pământul este plat. Acest mod de gândire nu s-a bazat nici o clipă pe Biblie. Scriptura foloseşte un cuvânt care face aluzie la forma sferică a globului, atunci când afirmă că…

El şade deasupra cercului pământului…

Isaia 40:2

Unii antici speculau că Pământul era aşezat pe o temelie puternică sau că era susţinut de un dumnezeu mitologic. Biblia spune că Dumnezeu...

…spânzură pământul pe nimic.

Iov 26:7

Ptolemeu în secolul II a catalogat 1022 de stele diferite, raport considerat adevărat până ce Galilei a inventat telescopul în secolul XVII. Deşi, cu ochiul liber sunt vizibile doar 5000 de stele, Biblia, deja pe primele sale pagini, aseamănă numărul stelelor cu…

…nisipul de pe ţărmul mării…

Geneza 22:17

Pretutindeni În Acelaşi Timp

Nu toate atributele lui Dumnezeu sunt inteligibile în aceeaşi măsură. Într-un fel, este mai uşor să ni-L închipuim pe Dumnezeu ca fiind atotputernic şi atotştiutor decât să Îl ştim prezent peste tot în acelaşi timp. Dar iar şi iar, Biblia ne învaţă că Dumnezeu este omniprezent.

Când stai şi o analizezi, această idee este chiar încurajatoare. Atunci când călătoresc departe de familia mea, îmi doresc să ştiu că Dumnezeu este cu ei. Dar în acelaşi timp vreau ca Domnul să fie cu mine. Dacă am probleme, nu vreau să fiu nevoit să Îl caut pe Dumnezeu pentru a primi ajutor de la El. Posibil să am nevoie de ajutor — ACUM! Şi bine-nţeles, doresc ca acest lucru să fie valabil şi pentru familia mea.

Pe de altă parte, poate fi şi înspăimântător să ştii că Dumnezeu este prezent peste tot. Dacă fac ceva rău, nu există loc unde să mă ascund.

În secolul X î.Ch., un împărat al Israelului călăuzit de Dumnezeu, a scris următoarele cuvinte:

Unde mă voi duce departe de Duhul Tău, şi unde voi fugi departe de Faţa Ta?

Dacă mă voi sui în cer, Tu eşti acolo; dacă mă voi culca în locuinţa morţilor, iată-Te şi acolo; dacă voi lua aripile zorilor, şi mă voi duce să locuiesc la marginea mării, şi acolo mâna Ta mă va călăuzi, şi dreapta Ta mă va apuca. Dacă voi zice: “Cel puţin întunericul mă va acoperi, şi se va face noapte lumina dimprejurul meu!” Iată că nici chiar întunericul nu este întunecos pentru Tine; ci noaptea străluceşte ca ziua, şi întunericul ca lumina.

Psalmi 139:7-12

Trebuie să se facă distincţie între faptul că Dumnezeu este pretutindeni în acelaşi timp şi conceptul de panteism. Pe scurt, panteismul învaţă că Dumnezeu este în toate şi totul este Dumnezeu. În contrast, vom vedea că Biblia învaţă că Domnul este distinct de creaţia Sa — El nu este parte a ei. Scriptura Îl defineşte pe Dumnezeu ca fiinţă, nu ca o forţă abstractă sau o realitate transcendentă.

Nu ştii? N-ai auzit? Dumnezeul cel veşnic, Domnul a făcut marginile pământului. El nu oboseşte, nici nu osteneşte; priceperea Lui nu poate fi pătrunsă.

Isaia 40:28

Secțiunea 2— Toate Erau Bune

Dumnezeu a început lucrarea Sa de creaţie. Cortina a fost ridicată. În timp ce oştirile îngereşti priveau, cerul şi pământul au intrat pe scenă. Cu un cuvânt, Dumnezeul suveran a aprins reflectoarele. Actul unu s-a încheiat: ziua unu s-a sfârşit. Urmau alte cinci acte ale spectacolului lui Dumnezeu, în următoarele cinci zile ale creaţiei.

“Nu ştiţi? N-aţi auzit? Nu vi s-a făcut cunoscut de la început? Nu v-aţi gândit niciodată la întemeierea pământului?” El şade deasupra cercului pământului, şi locuitorii lui sunt ca nişte lăcuste înaintea Lui; El întinde cerurile ca o mahramă subţire, şi le lăţeşte ca un cort, ca să locuiască în el.

Isaia 40:21,22

Biblia compară Pământul cu un cort. Este un loc în care poţi trăi, o suprafaţă locuibilă unică în tot Universul. Dar pentru ca planeta Pământ să fie potrivită pentru trai, era nevoie de o lucrare majoră de construcţie. Îi vedem pe îngeri cufundându-se în tăcere. Cortina se ridică în ziua a doua cu crearea întinderii. Întinderea? Ce este ea? Daţi-mi voie să vă explic.

Ziua A Doua

Dumnezeu a zis: “Să fie o întindere între ape, şi ea să despartă apele de ape”. Şi Dumnezeu a făcut întinderea, şi ea a despărţit apele care sunt dedesubtul întinderii de apele care sunt deasupra întinderii. Şi aşa a fost. Dumnezeu a numit întinderea cer. Astfel, a fost o seară, şi apoi a fost o dimineaţă: aceasta a fost ziua a doua.

Geneza 1:6-8

Când Dumnezeu a creat lumea, lumea era acoperită de ape. În ziua a doua, primim primul indiciu privind faptul că lumea, atunci când a fost creată, era diferită de cum o ştim noi. Biblia spune că Dumnezeu a luat o parte din ape şi le-a aşezat undeva sus, pe cer. Astfel unii comentatori ai Bibliei au sugerat că acest lucru se referă pur şi simplu la nori, alţii au teoretizat existenţa unei pături transparente de vapori de apă ce înconjoară globul. Indiferent că apele de sus reprezintă sau nu o pătură, există o dovadă că pe atunci clima era diferită într-o mare măsură de ceea ce cunoaştem noi azi. Pare să fi fost tropicală pe toată suprafaţa Pământului. Se ştie că o atmosferă conţinând vapori de apă în procentaj mai mare, ar putea crea un anumit efect de seră. Mai încolo vom vedea care a fost lucrul care a schimbat totul în ceea ce ştim noi azi. Oricare ar fi explicaţia, după cum spune Biblia, Dumnezeu a creat o *întindere, probabil sinonimă cu ceea ce azi numim atmosferă.

*Cuvântul întindere este sinonim cu spaţiu, şi se poate aplica fie atmosferei Pământului, fie spaţiului mai larg.

Ziua A Treia

La începutul zilei a treia, apele de sub întindere constituiau încă un ocean vast şi nicăieri nu era vizibil uscatul. Dumnezeu a vorbit din nou.

Dumnezeu a zis: “Să se strângă la un loc apele care sunt dedesubtul cerului, şi să se arate uscatul!” Şi aşa a fost. Dumnezeu a numit uscatul pământ, iar grămada de ape a numit-o mări. Dumnezeu a văzut că lucrul acesta era bun. Apoi Dumnezeu a zis: “Să dea pământul verdeaţă, iarbă cu sămânţă, pomi roditori, care să facă rod după soiul lor şi care să aibă în ei sămânţa lor pe pământ.” Şi aşa a fost. Pământul a dat verdeaţă, iarbă cu sămânţă după soiul ei, şi pomi care fac rod şi care îşi au sămânţa în ei, după soiul lor. Dumnezeu a văzut că lucrul acesta era bun. Astfel, a fost o seară, şi apoi a fost o dimineaţă: aceasta a fost ziua a treia.

Geneza 1:9-13

Ziua a treia poate fi împărţită în două părţi. Mai întâi, vedem uscatul apărând. Aparent, pe măsură ce fundul oceanului se scufunda, formând bazine uriaşe pentru apă, a apărut uscatul, înălţându-se din adâncuri. În al doilea rând, vedem crearea plantelor şi copacilor.

Căci aşa vorbeşte Domnul, Făcătorul cerurilor, singurul Dumnezeu, care a întocmit pământul, l-a făcut şi l-a întărit, l-a făcut nu ca să fie pustiu, ci l-a întocmit ca să fie locuit: “Eu sunt Domnul, şi nu este altul!”

Isaia 45:18

Încă de la început, Dumnezeu pregătea Pământul să fie locuit, iar acum era creată vegetaţia pentru a se îngriji de nevoile noastre fizice: mâncare, oxigen şi lemn pentru construcţii.

Ziua A Patra

În prima zi a creaţiei, Dumnezeu a ridicat cortina întunericului atunci când a chemat lumina la existenţă. În ziua a patra, Dumnezeu a creat luminătorii.[1]

Dumnezeu a zis: “Să fie nişte luminători în întinderea cerului, ca să despartă ziua de noapte; ei să fie nişte semne care să arate vremile, zilele şi anii; şi să slujească de luminători în întinderea cerului, ca să lumineze pământul.” Şi aşa a fost.

Dumnezeu a făcut cei doi mari luminători, şi anume: luminătorul cel mai mare ca să stăpânească ziua, şi luminătorul cel mai mic ca să stăpânească noaptea; a făcut şi stelele. Dumnezeu i-a aşezat în întinderea cerului, ca să lumineze pământul, să stăpânească ziua şi noaptea, şi să despartă lumina de întuneric.

Dumnezeu a văzut că lucrul acesta era bun. Astfel, a fost o seară, şi apoi a fost o dimineaţă: aceasta a fost ziua a patra.

Geneza 1:14-19

Dacă ni se pare ciudat că Dumnezeu a creat lumina înainte de a crea Soarele, trebuie să ne amintim că pentru Dumnezeu era la fel de uşor să creeze atât lumina cât şi luminătorii.

Eu, Domnul, am făcut toate aceste lucruri, Eu singur am desfăşurat cerurile…

Isaia 44:24

El a făcut luna ca să arate vremile; soarele ştie când trebuie să apună.

Psalmi 104:19

Ordine

Soarele, Luna şi stelele dezvăluie faptul că Arhitectul arhitecţilor este un Dumnezeu al ordinii. Regula de bază a Universului este ordinea. Ea ticăie cu precizia unui ceas atomic şi, într-adevăr, este un fel de măsură a timpului. Noi creem orare ale mareelor cu mulţi ani înainte, cu încrederea că acele orare vor fi exacte. Lansăm sateliţi, siguri fiind de faptul că se vor întâlni cu planete îndepărtate la un moment precis, aşa cum au fost *programaţi.

*Sonda spaţială Galileo lansată de NASA a călătorit 6 ani înainte de a ajunge la Jupiter, exact aşa cum fusese programată.

Întreaga planetă se bazează pe regularitatea răsăritului şi apusului. Fără acest tipar prestabilit, nimic nu ar supravieţui.

Ordinea ce poate fi observată în Univers, este rezultatul legilor fizice care guvernează totul. Putem studia acele legi prin diverse ştiinţe cum ar fi astronomia, biologia, fizica şi chimia. Dumnezeu a stabilit aceste legi fizice ca ele să menţină ordinea în Univers cu o precizie uimitoare.

El este mai înainte de toate lucrurile, şi toate se ţin prin El.

Coloseni 1:17

Noi considerăm atât de normal ca aceste legi să existe, încât niciodată nu ne întrebăm cum ar fi lumea fără ele. Dar încercaţi numai să vă imaginaţi rezultatul dacă — timp de câteva secunde, la întâmplare, la câteva zile distanţă — legea gravitaţiei ar fi suspendată. Ar domni haosul şi moartea. Ar fi ca şi cum cineva, dintr-odată ar opri toate semafoarele, semnele de circulaţie şi limitele de viteză de pe străzile oraşului nostru. Acele legi există cu un anumit scop. Legile definesc limitele stricte ale funcţionării unui anumit lucru.

A Ta este ziua, a Ta este şi noaptea; Tu ai aşezat lumina şi soarele. Tu ai statornicit toate hotarele pământului…

Psalmi 74:16,17

Parcă din instinct tratăm aceste legi cu mare respect. De exemplu, umblăm cu mare grijă pe marginea unei stânci fiindcă ştim că a ignora legea gravitaţiei va avea repercusiuni grave. Unde ai o lege, vei avea şi o consecinţă. Cu excepţia celor ce nu cunosc frica, noi evităm să ne jucăm cu acele consecinţe, aşa cum fugim de ciumă.

Aceste legi — această structură şi ordine — reflectă natura lui Dumnezeu. Aşa este El.

Ziua A Cincea

În ziua a cincea, Dumnezeu a creat întregul caleidoscop de vieţuitoare din mări şi de păsări.

Dumnezeu a zis: “Să mişune apele de vieţuitoare, şi să zboare păsări deasupra pământului pe întinderea cerului.” Dumnezeu a făcut peştii cei mari şi toate vieţuitoarele care se mişcă şi de care mişună apele, după soiurile lor; a făcut şi orice pasăre înaripată după soiul ei. Dumnezeu a văzut că erau bune.

Dumnezeu le-a binecuvântat, şi a zis: “Creşteţi, înmulţiţi-vă, şi umpleţi apele mărilor; să se înmulţească şi păsările pe pământ.” Astfel a fost o seară, şi apoi a fost o dimineaţă: aceasta a fost ziua a cincea.

Geneza 1:20-23

Ziua A Şasea

Ziua a şasea a fost apogeul actului de creaţie al lui Dumnezeu. Dumnezeu a început ziua cu crearea animalelor de uscat.

Dumnezeu a zis: “Să dea pământul vieţuitoare după soiul lor, vite, târâtoare şi fiare pământeşti, după soiul lor.” Şi aşa a fost.

Dumnezeu a făcut fiarele pământului după soiul lor, vitele după soiul lor şi toate târâtoarele pământului după soiul lor. Dumnezeu a văzut că erau bune.

Geneza 1:24,25

Soiuri

În ziua a treia, a cincea şi respectiv a şasea, se afirmă că plantele, vieţuitoarele mărilor, păsările şi animalele trebuiau să se înmulţească după soiul lor. Dar ce vrea să spună: după soiul lor? Pur şi simplu faptul că pisicile vor da naştere la pisici, câinii la câini şi elefanţii la elefanţi. Nu trebuie să ne temem că dacă plantăm bulbi de lalea, vor răsări cedri.

Creaturile pot să dea naştere la diferite varietăţi,[2] totuşi să fie acelaşi soi. De exemplu, poţi să încrucişezi diverse soiuri de câini şi să obţii o întreagă gamă de canine — de la pudeli la Dog german — dar tot câini sunt şi aceştia. Nu s-a adăugat nimic nou, de fapt, fiecare dintre ei conţine mai puţină informaţie genetică decât soiurile care au fost amestecate. Pe de altă parte, fiindcă soiurile sunt stabile, un fermier nu trebuie să se teamă că porcul vecinului va da năvală pe pajiştea lui şi se va încrucişa cu poneiul fiului său. Din nou, vedem că Dumnezeu a stabilit legi fizice pentru a menţine ordinea în sistem.

Perfect, Fără Cusur, Sfânt

Pe măsură ce Universul era creat, Biblia spune repetat că…

Dumnezeu a văzut că erau bune.

Geneza 1:25

Aceasta este încă una dintre acele afirmaţii concise încărcate cu înţeles. Când Dumnezeu a creat, El a făcut lucrurile cu adevărat bune.

Căile lui Dumnezeu sunt desăvârşite, Cuvântul Domnului este încercat.

Psalmi 18:30

Noi oamenii nu putem face nimic fără cusur. Ceea ce producem noi, poate fi acceptabil, dar va avea totuşi defecte. Dar când Dumnezeu a creat, El a făcut toate lucrurile fără defect.

Biblia spune că Dumnezeu Însuşi este perfect — fără prihană. Noi folosim cuvinte ca sfânt şi neprihănit pentru a descrie aspecte ale aceste perfecţiuni.

“Sfânt, sfânt, sfânt este Domnul oştirilor!…

Isaia 6:3

Strălucire şi măreţie este lucrarea Lui, şi dreptatea Lui ţine în veci.

Psalmi 111:3

…Dumnezeul cel sfânt va fi sfinţit prin dreptate.

Isaia 5:16

Ne vom uita mai atent la aceste cuvinte pe măsură ce înaintăm în Biblie. Deocamdată, tot ce trebuie să ştim este că noţiunile sfânt şi neprihănit sunt folosite pentru a descrie aspecte ale naturii perfecte ale lui Dumnezeu.

Sfinţenia absolută a lui Dumnezeu nu poate fi accentuată suficient. Este un aspect care nu trebuie să fie trecut cu vederea în povestire. Este o bucăţică ce nu poate fi lăsată pe dinafară în reconstituire. Ţineţi acest lucru în minte de-a lungul lecturii dumneavoastră.

Perfecţiunea este fundamentală în caracterul lui Dumnezeu. Fiindcă este perfect, El nu ar putea să făurească decât o creaţie perfectă. Creaţia s-a schimbat, precum vedem, dar la început era aşa cum trebuia să fie! Dumnezeu a spus: era bună. Era perfectă.

Lui Dumnezeu Îi Pasă

Dumnezeu putea să creeze toate plantele şi animalele în alb-negru, dar în schimb, El a făcut totul cu o varietate nesfârşită de pigmentări şi nuanţe. Nu doar că a inventat culoarea, ci El a creat şi ochi care să poată distinge culoarea.

Dumnezeu a asigurat şi o varietate mare de mâncare care are un gust bun. El putea să facă ca toate felurile de mâncare să aibă gust de ficat! Unora poate le place ficatul, dar noi toţi cunoaştem oameni care ar fi fost dezamăgiţi. Domnul nu a creat doar o varietate de arome, ci El ne-a mai dat şi papile gustative pentru a ne putea bucura de nuanţele fine ale varietăţii, aparent nesfârşite, de stiluri de gătit.

Pe lângă multe alte lucruri, le-a dat parfum florilor şi a creat nasul cu abilitatea sa de a aprecia esenţe nenumărate. Totul ar fi putut să miroase ca ouăle stricate, dar Dumnezeu nu aşa a rânduit lucrurile.

Dumnezeu ar fi putut să limiteze crearea florei la câteva soiuri. Într-adevăr, şi numai câteva soiuri ar fi împlinit nevoile noastre chiar foarte bine. Dar nu, noi vedem o varietate copleşitoare. Este evident faptul că Domnul este un Dumnezeu căruia Îi pasă cu adevărat. Biblia spune că El…

…ne dă toate lucrurile din belşug, ca să ne bucurăm de ele.

1 Timotei 6:17

Dumnezeu nu avea doar abilitatea şi puterea să creeze această varietate fără limite, ci acea putere a fost combinată şi cu grijă iubitoare. El este Dumnezeul care S-a descoperit pe Sine prin acte de bunătate în lumea din jurul nostru.

Dumnezeu continuă să impresioneze omenirea cu creaţia Sa. Timp de secole, omului i-au fost ascunse multe lucruri din cauza incapacităţii lui de a vedea şi de a înţelege. Dar mai târziu, pe măsură ce am inventat microscoape electronice, acceleratoare de particule, telescoape orbitale şi altă tehnologie, am avut posibilitatea să aruncăm o privire în unele din acele aspecte ascunse. Şi nu ne-am plictisit de descoperirile noastre. Din contră, cu cât descoperim mai multe, cu atât suntem mai fascinaţi, cu atât suntem mai impresionaţi, şi cu atât suntem mai conştienţi de ceea ce nu cunoaştem. Şi totuşi, aceste lucruri au fost acolo din totdeauna, fiind create de un Dumnezeu care inspiră reverenţă.

Mare este Domnul şi foarte vrednic de laudă, şi mărimea Lui este nepătrunsă.

Psalmi 145:3

Dar mai era un pas, înainte ca Soarele să apună peste ziua a şasea — înainte ca Universul lui Dumnezeu să fie complet; acel pas era crearea bărbatului şi a femeii.

Secțiunea 3 — Bărbatul Şi Femeia

Căci aşa vorbeşte Domnul, Făcătorul cerurilor, singurul Dumnezeu, care a întocmit pământul, l-a făcut şi l-a întărit, l-a făcut nu ca să fie pustiu, ci l-a întocmit ca să fie locuit: “Eu sunt Domnul, şi nu este altul!”

Isaia 45:18

Ziua A Şasea (Continuare)

Ziua a şasea a început cu crearea animalelor. În acest moment orientarea întregii istorisiri se schimbă. Până acum, Dumnezeu a pregătit lumea să fie locuită. Îngerii care priveau, se întrebau probabil ce pregăteşte Dumnezeu pentru finalul grandios. Oare Pământul era pentru ei? Nu ştim dacă aveau loc astfel de raţionamente în minţile îngerilor cu adevărat, dar, cu siguranţă modul în care Dumnezeu proceda la crearea omului aducea multe surprize.

Apoi Dumnezeu a zis: “Să *facem om după chipul *Nostru, după asemănarea *Noastră; el să stăpânească peste peştii mării, peste păsările cerului, peste vite, peste tot pământul şi peste toate târâtoarele care se mişcă pe pământ.” Dumnezeu a făcut pe om după chipul Său, l-a făcut după chipul lui Dumnezeu; parte bărbătească şi parte femeiască i-a făcut.

Geneza 1:26,27

*Poate vă întrebaţi cu cine vorbea Dumnezeu când a spus: “Să facem om după chipul nostru…” Ne vom ocupa de lucrul acesta mai încolo în carte.

Chipul Lui Dumnezeu

Biblia spune că Domnul l-a creat pe om după chipul lui Dumnezeu. Acum, lucrul acesta bine-nţeles nu înseamnă că suntem copii identice. Nici unul dintre noi nu suntem atotştiutori, atotputernici sau prezenţi peste tot în acelaşi timp. Şi nici nu ne învaţă Biblia că suntem dumnezei în miniatură. Mai degrabă, omul este ca o oglindă care reflectă imaginea obiectului, dar nu este obiectul însuşi. Într-un fel, atunci când te uiţi la om, vezi multe lucruri pe care le are în comun cu Dumnezeu.

Mai întâi, Dumnezeu a creat omul cu intelect. Într-un fel, Dumnezeu ne-a dat o fărâmă din intelectul Său. Fiindcă noi avem intelect, avem capacitatea să cercetăm, să înţelegem şi să creem, abilităţi pe care le posedă şi Dumnezeu. Dar, cu toate că avem intelect, noi nu suntem atotştiutori. De fapt, ne naştem în lumea aceasta cu foarte puţine cunoştinţe. Toată cunoştinţa noastră trebuie dobândită.

Dumnezeu l-a creat pe om şi cu sentimente. Cuvântul sentiment poate avea conotaţii negative, dar există şi o latură pozitivă a lor. Abilitatea de a simţi este o caracteristică foarte importantă a umanităţii. Fără sentimente, reacţia ta faţă de alţii ar fi ca cea a unui robot — rece şi calculată. În contrast cu un robot insensibil, Scriptura ne spune că Domnul este plin de îndurare, El este blând; El Se mânie când vede nedreptate. Un Dumnezeu fără inimă, insensibil, fără capacitatea de a simţi dragoste sau de a manifesta îndurare ar fi cu adevărat înspăimântător. Dumnezeu ne-a creat cu sentimente, fiindcă şi El are sentimente.

Dumnezeu a mai creat omul cu liber arbitru. Abilitatea omului de a lua decizii pentru sine însuşi este deseori luată ca şi ceva de la sine înţeles. Dar capacitatea de a alege şi de a avea preferinţe este ceea ce conferă varietate omenirii. Unora le place orezul, alţii preferă cartofii. La micul dejun poţi servi suc de struguri, de mere sau de portocale. Posibilităţile sunt nelimitate.

Abilitatea de a alege ne diferenţiază de roboţi care nu pot lua decizii independente — ei manifestă doar ceea ce face parte din programul lor. Omului i s-a dat o voinţă pentru a-l putea urma în mod liber pe Dumnezeu, nu ca un robot, ci ca unul care a înţeles cu intelectul că lui Dumnezeu Îi pasă de el, şi astfel ştie că Dumnezeu doreşte doar ce este mai bun pentru el.

A avea intelect, sentimente şi o voinţă sunt toate aspecte ale faptului că suntem creaţi după chipul lui Dumnezeu. Sunt şi alte aspecte la care ne-am putea uita, dar haideţi să continuăm povestea. Biblia spune că…

Domnul Dumnezeu a făcut pe om din ţărâna pământului, i-a suflat în nări suflare de viaţă, şi omul s-a făcut astfel un suflet viu.

Geneza 2:7

Cuvintele suflare de viaţă sunt deseori asociate cu duhul sau cu latura imaterială a omului. Aceasta reflectă din nou caracteristicile lui Dumnezeu, fiindcă Dumnezeu este duh. Aşa cum am afirmat şi mai înainte, duhurile nu sunt vizibile de vreme ce nu au trupuri. Totuşi, în cazul omului, Dumnezeu a ales să Se îngrijească de un locaş fizic, din carne şi oase, în care să locuiască duhul omului — o casă făcută din ţărâna pământului. Odată format, trupul ar fi zăcut acolo, complet din toate punctele de vedere, dar fără viaţă. Abia când Dumnezeu a suflat duh în om, trupul a devenit un trup viu. Doar Dumnezeu poate da viaţă; nici un om sau înger nu are această abilitate. Încă o dată vedem că Domnul este distinct în totalitate de toate fiinţele create de El — El este mai mare decât toate.

Un Tovarăş

Primul şi singurul om creat de Dumnezeu se numea Adam, nume care înseamnă om. Apoi Dumnezeu a creat femeia.

Domnul Dumnezeu a zis: “Nu este bine ca omul să fie singur; am să-i fac un ajutor potrivit pentru el.”

Geneza 2:18

Atunci Domnul Dumnezeu a trimis un somn adânc peste om, şi omul a adormit; Domnul Dumnezeu a luat una din coastele lui şi a închis carnea la locul ei. Din coasta pe care o luase din om, Domnul Dumnezeu a făcut o femeie şi a adus-o la om.

Omul şi nevasta lui erau amândoi goi, şi nu le era ruşine.

Geneza 2:21-23,25

Aceste câteva versete au generat contradicţii aprinse. Unii au înţeles că atunci când Dumnezeu a făcut femeia, El a făcut-o un cetăţean de rang inferior. Dar nu este aşa. Dumnezeu a luat-o pe femeie din coasta bărbatului — să-i fie tovarăş, nu din călcâiul bărbatului — pentru a fi sclava lui. Adam a dat soţiei lui numele de Eva, care înseamnă dătătoare de viaţă.

Grădina Perfectă

Dumnezeu i-a luat pe Adam şi Eva şi i-a pus într-o grădină pe care a creat-o pentru ei. Grădina se numea Eden.

Apoi Domnul Dumnezeu a sădit o grădină în Eden, spre răsărit; şi a pus acolo pe omul pe care-l întocmise. Domnul Dumnezeu a făcut să răsară din pământ tot felul de pomi, plăcuţi la vedere şi buni la mâncare.

Geneza 2:8,9

Nici o grădină sau grădină zoologică nu s-ar putea compara cu grădina lui Dumnezeu. Era un paradis perfect — cu frunziş luxuriant, apă cristalină sclipitoare în care mişunau peştii, şi o varietate incredibilă de animale — de o frumuseţe de nedescris! Vremea era şi ea altfel. Biblia spune că…

…Domnul Dumnezeu nu dăduse încă ploaie pe pământ… ci un abur se ridica de pe pământ şi uda toată faţa pământului.

Geneza 2:5,6

Noi nu prea avem cum să ne închipuim cum era grădina Eden — dar, evident, Dumnezeu nu a creat o grădină unde Adam şi Eva supravieţuiau cu greu. Grădina era bogată, şi absolut tot ce ei ar fi avut nevoie le era dat de către Dumnezeu. Era o lume ideală pentru trai.

Creator-Proprietar

Dumnezeu nu i-a întrebat pe Adam şi Eva dacă ar dori să trăiască în Eden — El ştia că aşa va fi cel mai bine pentru ei. Dumnezeu putea să acţioneze fără să se consulte cu nimeni pur şi simplu pentru că, în calitate de Creator, El era şi Proprietar. (Amintiţi-vă de ilustraţia despre trib: cel care face vâsla pentru canoe este proprietarul vâslei.)

A Ta este, Doamne, mărirea, puterea şi măreţia, veşnicia şi slava, căci tot ce este în cer şi pe pământ este al Tău.

1 Cronici 29:11

Al Domnului este pământul cu tot ce este pe el, lumea şi cei ce o locuiesc!

Psalmi 24:1

Să ştiţi că Domnul este Dumnezeu! El ne-a făcut, ai Lui suntem: noi suntem poporul Lui…

Psalmi 100:3

Aşa cum îngerii Îi aparţineau lui Dumnezeu fiindcă El i-a creat, în acelaşi fel omul Îi aparţinea lui Dumnezeu fiindcă Domnul era Creatorul lui. Şi în acelaşi mod în care îngerilor li s-a dat poziţia de slujitori ai lui Dumnezeu, omul a primit responsabilitatea de a se îngriji de Pământ.

Domnul Dumnezeu a luat pe om şi l-a aşezat în grădina Edenului, ca s-o lucreze şi s-o păzească.

Geneza 2:15

Perioada De Probă

Faptul că Dumnezeu nu s-a consultat cu Adam şi Eva privitor la aşezarea lor în grădină, nu însemna că ei nu aveau de ales. Dumnezeu l-a creat pe om cu liber arbitru — capacitatea de alegere. Totuşi, când este vorba de anumite aspecte ale vieţii, cum ar fi dragostea, capacitatea de alegere este fără rost cu excepţia cazului în care există alternative. Aşa că Dumnezeu a pus înaintea omului o opţiune foarte simplă legată de doi pomi.

…pomul vieţii era în mijlocul grădinii, şi pomul cunoştinţei binelui şi răului.

Geneza 2:9

Primul pom menţionat este pomul vieţii. Dacă omul mânca din acest pom, ar fi trăit pentru totdeauna. Nici o problemă.

Cel de-al doilea pom însă venea şi cu un avertisment. Era pomul cunoştinţei binelui şi răului. Adam şi Eva cunoşteau binele, dar răul era cu totul altceva. Amândoi au fost creaţi fiinţe perfecte şi nu se făceau vinovate de nici un rău. Experienţa lor era limitată numai la bunătatea lui Dumnezeu. Biblia spune că dacă Adam şi Eva ar fi mâncat din fructul acestui pom, atunci nu ar fi cunoscut doar binele ci şi răul.

Domnul Dumnezeu a dat omului porunca aceasta: “Poţi să mănânci după plăcere din orice pom din grădină, dar din pomul cunoştinţei binelui şi răului să nu mănânci, căci în ziua în care vei mânca din el, vei muri negreşit.”

Geneza 2:16-17

Mai devreme am văzut că a ignora una dintre legile fizice ale lui Dumnezeu, cum ar fi gravitatea, are repercusiuni. Acel principiu — încălcarea unei legi are consecinţe — se aplică oricărei dintre legile şi poruncile lui Dumnezeu. În acest caz, Dumnezeu a dat omului o regulă simplă. “Nu mânca din rodul acelui singur pom.” Consecinţa încălcării acestei porunci era la fel de clară — omul urma să moară. Vom discuta despre moarte în detaliu mai târziu.

Acest singur pom îl evidenţia pe om ca fiinţă umană şi nu ca robot. Omul avea o alegere de făcut — să mănânce sau să nu mănânce, să asculte sau să nu asculte. Dată fiind această opţiune, Adam şi Eva erau scoşi din categoria androizilor programaţi să facă doar ceea ce li se spunea. Este o mare diferenţă între o persoană programată să spună “Te voi asculta” şi o alta care alege să spună acest lucru de bunăvoie. A avea abilitatea de a alege este ceea ce dă înţeles şi profunzime cuvântului ascultare. Posibilitatea alegerii este ceea ce face o relaţie adevărată.

Această unică restricţie pentru primii oameni nu era nici pe departe o încercare. Situaţia nu era aşa cum o prezintă anumite picturi, cu Adam şi Eva stând sub doi pomi singuratici şi având foarte puţine fructe dintre care să aleagă. Ei aveau din belşug.

Domnul Dumnezeu a făcut să răsară din pământ tot felul de pomi, plăcuţi la vedere şi buni la mâncare.

Geneza 2:9

Creaţi Spre Slava Lui

Oferindu-le lui Adam şi Evei o opţiune, Dumnezeu nu intenţiona să îi facă să fugă şi să facă ce vor ei. Ci mai degrabă, omul a fost creat să reflecte măreţia lui Dumnezeu — să Îl onoreze pe El.

“Vrednic eşti Doamne şi Dumnezeul nostru, să primeşti slava, cinstea şi puterea, căci Tu ai făcut toate lucrurile, şi prin voia Ta stau în fiinţă şi au fost făcute!”

Apocalipsa 4:11

Când un fiu este ascultător faţă de tatăl său, el îl onorează pe acesta. Aşa este şi între om şi Dumnezeu. Omul a fost creat cu o voinţă proprie pentru ca prin alegerile făcute în ascultare, să Îl onoreze pe Domnul. Într-adevăr, în calitate de Creator al Universului, Dumnezeu merită toată slava pe care I-o poate da omul. A arăta astfel de respect ar avea ca rezultat beneficii extraordinare. Biblia spune că atunci când un om se încadrează în planul pe care Dumnezeu îl are pentru el, el va găsi cea mai mare fericire, împlinire şi realitate. Aşa era şi în cazul lui Adam şi al Evei.

Dumnezeu i-a binecuvântat, şi Dumnezeu le-a zis: “Creşteţi, înmulţiţi-vă, umpleţi pământul, şi supuneţi-l; şi stăpâniţi peste peştii mării, peste păsările cerului, şi peste orice vieţuitoare care se mişcă pe pământ.”

Geneza 1:28

Omul — Prietenul Lui Dumnezeu

Dumnezeu şi-a asumat responsabilitatea bunăstării lui Adam şi a Evei. El era acolo să împlinească orice nevoie pe care ei ar fi avut-o.

Şi Dumnezeu a zis: “Iată că v-am dat orice iarbă care face sămânţă şi care este pe faţa întregului pământ, şi orice pom, care are în el rod cu sămânţă: aceasta să fie hrana voastră.” Iar tuturor fiarelor pământului, tuturor păsărilor cerului, şi tuturor vietăţilor care se mişcă pe pământ, care au în ele o suflare de viaţă, le-am dat ca hrană toată iarba verde.” Şi aşa a fost.

Geneza 1:29,30

Biblia vorbeşte despre Dumnezeu care venea în răcoarea zilei să Se plimbe cu omul. Adam şi Eva puteau face acest lucru fiindcă nu se făceau vinovaţi de nici un rău sau de nici o greşeală — ei aveau o perfecţiune care le permitea să stea în compania lui Dumnezeu. Doar oameni perfecţi[3] pot trăi în prezenţa unui Dumnezeu perfect.

Ce experienţă trebuie să fi fost pentru acest cuplu tânăr să rătăcească prin grădină împreună cu Creatorul Universului! Ne putem închipui că Dumnezeu a petrecut timpul explicându-le în detaliu cum a făcut lucrurile, împărtăşindu-le cunoştinţe profunde despre flori complexe, chemând păsări ascunse la înălţime — pe vârfurile copacilor, arătându-le animale retrase din păduri — scoţând în evidenţă lucruri care le-au scăpat. Fără îndoială că le-a explicat legile care făceau ca toate să funcţioneze cu atâta precizie. Ce educaţie şi ce Educator! Nimeni nu i-ar fi putut informa mai bine cu privire la cum să se îngrijească de grădină. Pământul era locul ideal pentru trai.

Dar Dumnezeu nu era un fel de super-profesor sever şi distant. Creatorul era prietenul cel mai bun al lui Adam şi al Evei. În viaţă, relaţia ideală de familie este cea în care părinţii manifestă grijă plină de dragoste, iar copilul la rândul lui îi onorează pe părinţi prin ascultare plină de dragoste. Aceasta era relaţia pe care Adam şi Eva o aveau cu Dumnezeu. Dumnezeu le purta de grijă plin de dragoste, iar ei Îl ascultau plini de dragoste — onorându-L. Aşa a creat Dumnezeu lucrurile.

Creaţia Terminată

Dumnezeu S-a uitat la tot ce făcuse; şi iată că erau foarte bune. Astfel a fost o seară, şi apoi a fost o dimineaţă: aceasta a fost ziua a şasea.

Geneza 1:31

Deseori începem diverse proiecte cu mare entuziasm, lucrăm câte puţin şi în final renunţăm, punând produsul pe jumătate terminat pe un raft, undeva în debara. Dar Dumnezeu întotdeauna termină ceea ce începe.

…sfaturile Domnului dăinuiesc pe vecie, şi planurile inimii Lui, din neam în neam.

Psalmi 33:11

Creaţia era gata. Biblia ne spune că Dumnezeu s-a odihnit a şaptea zi, nu fiindcă era obosit, ci fiindcă creaţia Lui era completă. Era timpul să Se relaxeze şi să Se bucure de ea!

Dar Evoluţia?

Biblia nu menţionează evoluţia. Dezbaterea creaţie-evoluţie a creat multe controverse, fiind desemnată ca o dezbatere între ştiinţă şi religie. Această carte nu este menită să dezbată acest subiect, dar iată câteva teme de meditaţie.

Mai întâi, nu este tocmai cea mai bună idee să cataloghezi evoluţia ca ştiinţă, iar creaţia ca religie. De când Charles Darwin şi-a publicat pentru prima dată teoria, darvinismul clasic a fost înlocuit în cea mai mare parte de neo-darvinism şi echilibrul intermitent sau punctat — teorii ce diferă foarte mult una de cealaltă. Nu există nici o teorie care explică originile, cu care toţi să se pună de acord. Mulţi oameni cu educaţie înaltă argumentează că evoluţia nu este ştiinţă pură, ci include aspecte cheie ale religiei. Această religie presupune că nu există Dumnezeu, alegând să creadă în perioade uriaşe de timp şi în hazard. Ei scot în evidenţă că evoluţia încalcă legi fizice fundamentale.

Pe de altă parte, nici a pune creaţia în întregime sub categoria religie, nu pare să fie corect. Un grup semnificativ de oameni de ştiinţă au ajuns la concluzia că acest Univers complex ar putea exista numai dacă ar avea un arhitect (ca Dumnezeu), sau un grup de arhitecţi care să-l fi creat. Folosindu-se doar de ştiinţă, ei au scos în evidenţă faptul că lumea are o complexitate ireductibilă[4] chiar şi la cel mai mic nivel. Ei au dovedit că o astfel de complexitate universală şi ordine ar putea exista doar dacă ele au fost plănuite în cel mai mic detaliu — niciodată nu ar fi putut evolua prin hazard. Deşi unii dintre aceşti oameni de ştiinţă nu se declară a fi unii care cred în Biblie, mulţi dintre ei acceptă Biblia ca fiind adevărată. Aceştia din urmă sunt amintiţi sub denumirea de cercetători creaţionari.

Unii îşi pun întrebări legate de posibilitatea ca istorisirea creaţiei să fie adevărată, mai ales în ceea ce-i priveşte pe dinozauri. Din punct de vedere biblic, nu există nici un motiv pentru care să nu credem că Dumnezeu i-a creat alături de toate celelalte animale. Există dovezi că dinozaurii au trăit în aceeaşi perioadă cu oameni.

Alţii se întreabă în legătură cu vârsta Pământului — el pare foarte bătrân, dar Biblia nu permite existenţa erelor. Este adevărat că oamenii de ştiinţă au dezvoltat numeroase modele de ceasuri[5] astronomice, solare, terestre, si biologice, în efortul de a stabili vârsta Universului, dar în timp ce aceste modele efectuează calcule raţionale, rezultatele i-au lăsat pe oamenii de ştiinţă nedumeriţi. Depinzând de ceasul folosit, vârstele variază între câteva mii de ani şi miliarde. Darwin a sugerat 400 de milioane de ani pentru evoluţia biologică. Astăzi, o cifră estimativă des întâlnită începe la 4,6 miliarde de ani. Cui îi merge mai bine ceasul?

Există oare un răspuns raţional care să se potrivească cu povestirea biblică? Mergând după Biblie ştim că Dumnezeu a creat un Pământ matur. În ziua în care a fost creat, Adam putea să se plimbe printre copaci înalţi, să se minuneze de animalele imense şi să se uite la stelele de pe cerul nopţii. Poate se gândea: “Măi să fie! Locul acesta trebuie să fi existat de mult timp.” Cu toate acestea, Dumnezeu i-ar fi spus că există de aproape şase zile — El a creat întreg Universul într-o stare deplină de funcţionare. Oamenii de ştiinţă, privind în urmă, încearcă — ca şi Adam, să înţeleagă trecutul în funcţie de ceea ce văd. Biblia însă, înregistrează începuturile Pământului din perspectiva unui martor ocular — Dumnezeu Însuşi.

Deci, Dumnezeu vorbea serios când a spus că El a creat Universul? Pe cine să credem? Cuvintele cui sunt demne de încredere?

Cu secole în urmă, un împărat medita la locul pe care îl avea în lume:

Când privesc cerurile-lucrarea mâinilor Tale - luna şi stelele pe care le-ai făcut, îmi zic: “Ce este omul, ca să Te gândeşti la el? Şi fiul omului, ca să-l bagi în seamă?”

L-ai făcut cu puţin mai pe jos decât Dumnezeu, şi l-ai încununat cu slavă şi cu cinste.

I-ai dat stăpânire peste lucrurile mâinilor Tale, toate le-ai pus supt picioarele lui: oile şi boii laolaltă, fiarele câmpului, păsările cerului şi peştii mării, tot ce străbate cărările mărilor. Doamne, Dumnezeul nostru, cît de minunat este Numele Tău pe tot pământul!

Psalmi 8:3-9

Capitolul Patru

Secțiunea 1 — Eu Voi…

Creaţia s-a încheiat cu sigiliul de aprobare al lui Dumnezeu. El a declarat-o foarte bună. Toate erau în ordine. Nu exista durere, boală, luptă pentru supravieţuirea celui mai tare, discordie, şi mai presus de toate, nu exista moarte. Între Dumnezeu şi om exista o relaţie unică, părtăşie, prietenie. Edenul era locul ideal pentru trai. Toate erau foarte bune.

Dar azi noi avem parte de durere şi boală şi doar cei tari supravieţuiesc. Uneori ne dorim ca discordia verbală să fie singura noastră problemă. Dar în realitate, tirania războiului domneşte în multe părţi ale lumii. Toate se defectează, se strică sau se uzează. Din fiecare colţ al împărăţiei animalelor până la întreaga omenire, viaţa implică luptă perpetuă. Lumea nu este un loc foarte bun. Ce s-a întâmplat?

Lucifer

Totul începe în grădina Edenului. Biblia spune despre Lucifer…

Stăteai în Eden, grădina lui Dumnezeu, şi erai acoperit cu tot felul de pietre scumpe…

Ezechiel 28:13

Vă amintiţi că Lucifer era cel mai puternic duh pe care l-a creat Dumnezeu? Numele lui înseamnă stea a dimineţii. El era parte a ordinului de îngeri numit heruvimi şi a fost ales de Dumnezeu pentru a împlini responsabilităţi deosebite care l-au dus în prezenţa Lui.

Erai un heruvim ocrotitor… te pusesem pe muntele cel sfânt al lui Dumnezeu…

Ezechiel 28:14

Lucifer era perfect. El este descris având frumuseţe şi înţelepciune extraordinare.

Ai fost fără prihană în căile tale, din ziua, când ai fost făcut…

Ezechiel 28:15

…ajunsesei la cea mai înaltă desăvârşire, erai plin de înţelepciune, şi desăvârşit în frumuseţe.

Ezechiel 28:12

Deşi Lucifer era cel mai puternic înger, nu există nici o specificare că ar fi domnit peste alte spirite.

Mândrie

Este discutabil momentul în care are loc următoarea întâmplare. A avut loc probabil imediat după ce creaţia a fost terminată. Probabil există multe păreri legate de momentul când s-a întâmplat, dar ce s-a întâmplat este foarte clar. Biblia spune că Lucifer s-a îngâmfat. Frumuseţea şi puterea i s-au cam urcat la cap, cum s-ar spune. Odată cu mândria a venit şi ambiţia. Lucifer a folosit persoana întâi de cinci ori când a vorbit despre ceea ce dorea să facă. S-ar putea face un întreg studiu pe fiecare dintre aceste afirmaţii, dar, pe scurt, este suficient să spunem că Lucifer vroia să iniţieze o revoltă celestă.

…Luceafăr strălucitor, fiu al zorilor… Tu ziceai în inima ta:

“Mă voi sui în cer,

îmi voi ridica scaunul de domnie mai pe sus de stelele [sau îngerii] lui Dumnezeu;

[eu] voi şedea pe muntele adunării dumnezeilor, la capătul miază-noaptei;

mă voi sui pe vârful norilor,

[eu] voi fi ca *Cel Prea Înalt.”

Isaia 14:12-14

Lucifer nu dorea doar să stăpânească peste Cer, ci era hotărât să fie ca Cel Prea Înalt. Lucifer era hotărât să conducă o lovitură de stat pentru a-L înlocui pe Dumnezeu cu SINE ÎNSUŞI. Apoi, EL ar fi devenit conducătorul tuturor îngerilor, şi Universul întreg urma să fie stăpânit de EL. Inima lui Lucifer dădea pe dinafară de mândrie ambiţioasă.

*Cel Prea Înalt este unul dintre numele lui Dumnezeu.

Singurul lucru pe care Lucifer l-a trecut cu vederea în făurirea planului său era că Dumnezeu ştia totul despre el. Dumnezeu este atotştiutor, şi gândurile lui Lucifer nu I-au scăpat. Biblia spune că Dumnezeu urăşte mândria. Este primul lucru pe lista lucrurilor pe care le urăşte El.

Şase lucruri urăşte Domnul, şi chiar şapte Îi sunt urâte: ochii trufaşi…

Proverbe 6:16,17

Lucifer se împotrivea în mod deliberat planului pe care Dumnezeu Îl avea cu el. Trebuie să ne amintim faptul că Dumnezeu nu a creat îngerii roboţi. El i-a creat cu liber arbitru. Alegerea lor era o expresie a supunerii de bună voie faţă de Dumnezeul suveran. Dar Lucifer nu mai era mulţumit cu poziţia lui de înger. El avea în minte ceva mai măreţ şi mai bun. El s-a îngâmfat şi a ales să se răzvrătească. Lucifer a dispreţuit atât modul în care a fost creat cât şi pe Creatorul său. Dicţionarul spune că a dispreţui înseamnă: a defăima, a ocărî, a nu lua în seamă, sau cu alte cuvinte: a privi cu superioritate; a te uita de sus la; a dezagrea profund; a fi dezgustat de.

Dumnezeu a numit atitudinea lui Lucifer păcat.

Judecată

Fiindcă Dumnezeu este prefect, El nu putea să treacă cu vederea păcatul lui Lucifer ca şi cum nu ar fi contat. Perfecţiunea, prin natura sa, revendică lipsa oricărei imperfecţiuni. Vom vedea acest adevăr în mod repetat, pe măsură ce avansăm prin Biblie.

Dumnezeu fiind drept (neprihănit), nu poate avea de-a face cu răul.

Sfinţenia lui Dumnezeu nu lasă loc păcatului.

Dumnezeu fiind fără păcat nu poate tolera păcatul în prezenţa Sa.

Aceasta este o realitate la fel de sigură ca orice lege fizică care guvernează Universul.

Reacţia lui Dumnezeu la păcatul lui Lucifer a fost imediată. El l-a înlăturat din poziţia pe care acesta o avea în Cer.

…ai păcătuit; de aceea te-am aruncat de pe muntele lui Dumnezeu, şi te nimicesc, heruvim ocrotitor… Ţi s-a îngâmfat inima din pricina frumuseţii tale, ţi-ai stricat înţelepciunea cu strălucirea ta. De aceea, te arunc la pământ…

Ezechiel 28:16,17

Lucifer nu s-a lăsat fără să riposteze. El era încă o fiinţă foarte puternică, şi, pe deasupra, mulţi alţi îngeri l-au urmat. Biblia dă câteva detalii precise despre ceea ce s-a întâmplat. Pentru a vă ajuta să înţelegeţi întâmplarea, am creat legături în context. Pe măsură ce citiţi, veţi vedea că orice confuzie privitor la persoana despre care vorbeşte acest text, este înlăturată în ultima parte a lui.

Notă 1

Diavol, Satana, Demoni

Textul indică faptul că o treime din îngeri l-au urmat pe Lucifer în revolta condusă de acesta. Lucifer a devenit cunoscut sub numele de Diavol sau Satan. În acelaşi mod în care numele lui Dumnezeu descriu atributele Lui, şi numele lui Lucifer descriu caracterul acestuia. Satan înseamnă adversar sau duşman; Diavol înseamnă martor mincinos sau potrivnic. Îngerii rebeli care l-au urmat pe Satan, au primit numele de demoni sau duhuri rele.

Iazul De Foc

Atunci când Dumnezeu i-a alungat pe Diavol şi pe demonii lui din Cer, aceasta a fost doar prima etapă a judecării acestor duhuri răzvrătite. Biblia spune că Dumnezeu are un loc al judecăţii finale:

…focul cel veşnic, care a fost pregătit diavolului şi îngerilor lui!

Matei 25:41

Acest loc este în mod obişnuit amintit ca iazul de foc. Deseori sunt desenate imagini care îl redau pe Satan şi pe demonii lui stând în flăcări până la brâu, complotând şi punând la cale rele. Totuşi, Biblia ne spune că Satan nu este încă acolo. El a fost alungat din Cer, dar nu în iazul de foc. Mai târziu, după numeroase evenimente care-l vor implica pe el şi pe demonii lui, Satan va fi restricţionat pentru totdeauna la locul lui de pedeapsă. Referindu-se la această perioadă viitoare, Biblia spune…

Şi diavolul, care-i înşela, a fost aruncat în iazul de foc… Şi vor fi munciţi zi şi noapte în vecii vecilor.

Apocalipsa 20:10

Război

Deşi Dumnezeu i-a alungat pe Satan şi pe demonii ce-l urmau din prezenţa Sa, ei şi-au păstrat puterea imensă şi intelectul. Acum ei erau duşmanii Dumnezeului Celui Prea Înalt. Urma un război crâncen. Satan urma să fie împotriva a tot ce era bun, a tot ce fusese plănuit de Dumnezeu şi a tot ce însemna Dumnezeu. Satan urma să joace murdar.

Privitor la evenimentele imediat următoare răzvrătirii lui Satan, putem doar să speculăm. Parcă-l şi vezi pe Diavol, arzând de invidie şi ură, cuprinzând cu ochii înşelători întregul Univers, pentru a găsi o verigă slabă în armura lui Dumnezeu.

Dar nu era nici una!

Trebuia să existe un mod de a se răzbuna pe Dumnezeu.

Ochii lui Satan s-au oprit asupra Pământului… şi el a văzut omul.

Încet, pe buze i-a apărut un zâmbet de satisfacţie.

Secțiunea 2 — A Zis Dumnezeu…?

Când Dumnezeu a creat omul, El nu l-a aşezat pe Pământ, lăsându-l acolo singur. Biblia spune că Dumnezeu îi vizita pe Adam şi pe Eva în grădină şi după modul neceremonios în care acest lucru este menţionat, putem să presupunem că acesta era un eveniment obişnuit. Cu diferite ocazii, Scriptura vorbeşte despre Dumnezeu luând formă de om pentru a se arăta omului. Aceasta pare să fie una dintre acele ocazii. Adam şi Eva erau prieteni intimi cu creatorul-proprietarul lor şi Dumnezeu împlinea fiecare nevoie a lor.

Înşelătorul

Dar atunci Satan s-a furişat în grădină. El nu a sosit cu sunet de trompetă anunţând cine era şi care erau intenţiile lui. Satan este mult prea subtil pentru a face una ca asta. Biblia ne spune că Satan este înşelătorul — diavolul. El este incapabil de a spune un adevăr nealterat.

…diavolul… de la început a fost ucigaş; şi nu stă în adevăr, pentru că în el nu este adevăr. Ori de câte ori spune o minciună, vorbeşte din ale lui, căci este mincinos şi tatăl minciunii.

Ioan 8:44

Cuvântul minciună în textul original din greacă este pseudos — falsitate conştientă şi intenţionată. Şi noi îl folosim. El implică ideea de imitaţie.

Cu câţiva ani în urmă citeam un articol despre Satan într-o revistă cunoscută. El era ilustrat cu un trup roşu, coarne pe cap, o coadă ascuţită, şi purtând o furcă. Reprezentarea în ansamblu era hidoasă. Biblia spune că acea imagine este înşelătoare. Biblia spune că…

…chiar Satana se preface într-un înger de lumină.

2 Corinteni 11:14

El vine în toată splendoarea lui luându-ţi ochii, imitându-L pe Dumnezeu cât mai bine posibil. O imagine mai bună a Diavolului ar fi fost un tânăr chipeş într-un costum negru şi cu un guler de cleric. Lui Satan îi place religia. El imită foarte bine adevărul, dar nu poţi avea încredere în el, fiindcă prin natura sa el este un impostor — un fals, unul care spune lucruri neadevărate intenţionat.

Sunt sigur că Satan era foarte mulţumit de acea schiţă de mână care îl reprezenta cu o haină roşie şi furcă. Este mai uşor să îi înşeli pe oameni dacă ei caută lucrul nepotrivit în locul greşit. El ar fi fost mulţumit şi de alte afirmaţii făcute în revistă — “teologii nu au făcut altceva decât să scape de bătrânul *Scaraoţchi.” Ideea era că nimeni nu mai crede în individul acela! Cel mai bun mod de a înşela care există este ca Diavolul să îi facă pe teologi să le spună oamenilor că el nu este altceva decât un mit!

*Acesta este un idiom folosit pentru Diavol, fără nici o legătură cu Biblia.

Înşelătorie

Satan a sosit în grădina Edenului cu toată subtilitatea de care a fost în stare. Fără surle şi trâmbiţe. El a venit sub forma unui şarpe, o reptilă care este deseori identificată cu Diavolul. Biblia vorbeşte cu mai multe ocazii despre duhuri rele care locuiesc în trupuri umane sau animale, vorbind prin ele sau făcându-le să se comporte anormal. Cu această ocazie, Satan a vorbit printr-o reptilă. El i s-a adresat Evei.

Şarpele era mai şiret decât toate fiarele câmpului pe care le făcuse Domnul Dumnezeu. El a zis femeii: “Oare a zis Dumnezeu cu adevărat: ‘Să nu mâncaţi din toţi pomii din grădină?’”

Geneza 3:1

Faptul că şarpele putea să vorbească, nu părea să o deranjeze pe Eva. Fără îndoială, ea descoperea o parte nouă şi fascinantă a creaţiei lui Dumnezeu. Poate că ea a crezut că aceasta era o altă creatură dintre acelea. Nu ştim prea multe despre lucrul acesta.

Îndoială

Oricum ar fi stat lucrurile, este interesant că Satan a abordat-o pe Eva cu o întrebare despre Dumnezeu. El a sădit în mintea ei ceva ce ea nu a luat niciodată în considerare — creatura poate să Îl pună la îndoială pe Creator. Întrebarea a venit pe un ton uşor arogant: “Oare a zis Dumnezeu cu adevărat…?”

“Vreau să spun, serios, — a zis Dumnezeu într-adevăr acest lucru?”

Cu acest mod de abordare de tip tu glumeşti, Satan a sugerat că omul era prostuţ şi naiv dacă primea cuvântul Domnului aşa cum era.

“Poate că Dumnezeu vă ascunde ceva bun. Adică, de unde ştii că nu? Poate Domnul nu este aşa de bun şi iubitor cum susţine.”

A fost lansată ideea că Dumnezeu nu era sincer în totalitate, nu era corect în totalitate. Satan încerca să treacă drept cel căruia îi pasă de oameni, îngrijându-se de ceea ce este cel mai bine pentru om. Diavolul a falsificat bunătatea lui Dumnezeu. Logica lui pervertită a pus la îndoială cuvântul lui Dumnezeu, şi astfel a sădit îndoiala.

În plus, Satan a exagerat în mod deliberat interdicţia lui Dumnezeu. Dumnezeu NU a interzis să se mănânce din toţi pomii din grădină. El a menţionat un singur pom: pomul cunoştinţei binelui şi răului. Dar exagerarea a provocat reacţia dorită.

Femeia a răspuns şarpelui: “Putem să mâncăm din rodul tuturor pomilor din grădină. Dar despre rodul pomului din mijlocul grădinii, Dumnezeu a zis: ‘Să nu mâncaţi din el, şi nici să nu vă atingeţi de el, ca să nu muriţi.’”

Geneza 3:2,3

Eva încerca să Îl apere pe Dumnezeu, deşi Domnul nu are nevoie să fie apărat. În zelul ei ea a făcut adăugiri la porunca lui Dumnezeu. Dumnezeu i-a spus omului să nu mănânce din rodul pomului, dar El nu a spus niciodată că nu aveau voie să îl atingă. Atunci când adaugi ceva la cuvântul lui Dumnezeu, întotdeauna iei ceva din el. Eva L-a prezentat pe Dumnezeu mai exigent decât era în realitate, şi astfel a denigrat caracterul lui Dumnezeu. A-i face pe oameni să adauge sau să ia din Scriptură este tipul de matematică în care este specializat Satan. Diavolului îi place confuzia care rezultă în urma acestei operaţii. Adăugirea era aşa de măruntă, dar numai de atât avea nevoie Satan. A apărut o fisură în dig.

Tăgăduire

Atunci şarpele a zis femeii: “Hotărât, că nu veţi muri, dar Dumnezeu ştie că, în ziua când veţi mânca din el, vi se vor deschide ochii, şi veţi fi ca Dumnezeu, cunoscând binele şi răul.”

Geneza 3:4,5

Nefiind mulţumit doar cu punerea la îndoială a cuvântului lui Dumnezeu, Satan l-a negat pur şi simplu. El L-a făcut pe Dumnezeu mincinos pe faţă. El a sugerat că motivul pentru care pomul era interzis era că Dumnezeu se temea că Adam şi Eva vor afla prea multe. Satan a amestecat cu mare artă adevărul cu neadevărul. Era adevărat că ochii urmau să li se deschidă şi că urmau să cunoască binele şi răul, dar era fals să presupui că ei vor fi ca Dumnezeu din toate punctele de vedere. Era greşită şi supoziţia că ei nu vor muri. Satan minţea în mod conştient şi deliberat. Deşi el ştia din experienţă consecinţele acţionării contrar cuvântului lui Dumnezeu, el l-a împins cu cruzime pe om să ia parte la propria distrugere.

Neascultare

Femeia a văzut că pomul era bun de mâncat şi plăcut de privit, şi că pomul era de dorit ca să deschidă cuiva mintea. A luat deci din rodul lui, şi a mâncat; a dat şi bărbatului ei, care era lângă ea, şi bărbatul a mâncat şi el.

Geneza 3:6

Satan a învins. Poţi parcă să auzi hohotul lui de râs răsunând prin grădină. Ca de obicei, Satan nu a rămas prin zonă pentru a suporta consecinţele. El nu rămâne niciodată. Biblia spune că…

…diavolul, dă târcoale ca un leu care răcneşte, şi caută pe cine să înghită.

1 Petru 5:8

Diavolul lasă doar oasele — fără urmă de carne. Când vrea să strice ceva, el provoacă stricăciuni ireparabile. Este posibil să fie înţeles ca unul care dăruieşte — dăruieşte plăcere, distracţie, veselie — dar lucrul acesta este doar temporar şi de cele mai multe ori lipsit de esenţă. În realitate, Satan nu dă nimic, niciodată. Dacă dă totuşi ceva, aceea va fi durere paralizantă de inimă. El este un partener de joacă maliţios, un însoţitor crud.

De-a lungul anilor, unii au acuzat-o pe femeie pentru această neascultare directă faţă de porunca lui Dumnezeu. Totuşi, în timpul întregii conversaţii dintre Satan şi Eva, se pare că a fost prezent şi soţul ei. Adam ar fi putut să o împiedice pe Eva de la a mânca din fruct, şi desigur că nu era obligat să mănânce din fruct el însuşi. Dar amândoi au mâncat.

Ceea ce au făcut Adam şi Eva, seamănă cu ceea ce fac copiii când se joacă pe stradă, încălcând indicaţiile mamei lor. Puştii neascultători cred că ştiu mai bine decât mama ce este sigur şi ce este mai distractiv. Prin atitudinea aceasta ei demonstrează că nu au încredere totală în cunoştinţele mamei lor legate de lucrurile care conferă siguranţă sau nu. Ei desconsideră autoritatea mamei lor. În acelaşi mod, Adam şi Eva au păcătuit când au considerat că ştiu mai bine decât Dumnezeu ce este bine pentru ei. Alegerea făcută spunea ceva. Ei nu s-au prea încrezut în Creatorul lor — ei nu erau siguri că Dumnezeu spune adevărul.

Adam şi Eva aveau toate motivele din lume să spună Diavolului că EL este mincinosul, dar ei au ales să îl creadă pe Satan mai degrabă, decât pe Dumnezeu. Ei nu au ascultat de instrucţiunile clare ale lui Dumnezeu, şi s-au alăturat detaşamentelor răzvrătite ale Diavolului. Biblia spune:

…cine vrea să fie prieten cu *lumea se face vrăjmaş cu Dumnezeu.

Iacov 4:4

*Lumea influenţată şi controlată de Satan.

Acesta este rezultatul normal al alegerii taberei. Adam şi Eva au renunţat la prietenia lor cu Dumnezeu şi i s-au alăturat lui Satan. Ei au respins o lume pură, perfectă pentru a gusta dintr-una interzisă.

O Prietenie Ruptă

Dar o astfel de alegere are consecinţe. Aşa cum am văzut anterior, încălcarea unei legi are consecinţe. Scriptura ne învaţă că efectele păcatului sunt foarte grave. Alegerea sfidătoare a lui Adam şi a Evei de a asculta minciunile lui Satan, a creat o prăpastie adâncă în relaţia dintre Dumnezeu şi om. Un Dumnezeu perfect nu putea tolera loialităţile împărţite, prieteniile pe jumătate sau trădările parţiale. Relaţiile nu puteau exista, decât dacă exista încredere. Prietenia s-a sfârşit.

De aceea, Dumnezeu i-a lăsat… să urmeze poftele inimilor lor… căci au schimbat în minciună adevărul lui Dumnezeu, şi au slujit şi s-au închinat făpturii [Satan] în locul Făcătorului, care este binecuvântat în veci![2]

Romani 1:24,25

Frunze De Smochin

Atunci li s-au deschis ochii la amândoi; au cunoscut că erau goi…

Geneza 3:7

Adam şi Eva au perceput imediat că ceva nu era în regulă. Ei aveau sentimente pe care nu le-au mai trăit niciodată — unele foarte incomode — numite vinovăţie şi ruşine. Erau distruşi. Biblia ne spune că le era frică şi că pentru prima dată au realizat că sunt goi. Uitându-se în jur pentru a găsi o soluţie...

…au cusut laolaltă frunze de smochin şi şi-au făcut şorţuri din ele.

Geneza 3:7

Poate că se gândeau că dacă îşi îmbunătăţeau exteriorul, Dumnezeu nu va observa niciodată că lucrurile s-au schimbat înlăuntru. Vor încerca să retuşeze lucrurile şi se vor preface că totul este în ordine. A fost prima încercare a omului de a îndrepta lucrurile într-o lume căzută.

Era o singură problemă cu soluţia frunze de smochin: n-a mers. Vinovăţia a rămas. Un aspect exterior acceptabil nu remedia realitatea interioară. Perfecţiunea a dispărut. Sentimentele de vinovăţie se frământau înlăuntrul lor. Prăpastia era încă acolo.

Atunci au auzit glasul Domnului Dumnezeu, care umbla prin grădină în răcoarea zilei: şi omul şi nevasta lui s-au ascuns de Faţa Domnului Dumnezeu printre pomii din grădină.

Geneza 3:8

Doar oamenii vinovaţi fug şi se ascund — nu te ascunzi de un prieten. Acum exista o stavilă, o ruptură între Dumnezeu şi om. Prietenia s-a sfârşit.

Este Dumnezeu Pretenţios?

Poate că unii vor zice: Dar păcatul s-a întâmplat dintr-un lucru aşa de mărunt — o simplă muşcătură dintr-un fruct! Adevărat. Dumnezeu nu a pus în calea omului o piatră de poticnire mare. De fapt, nici măcar nu era o piatră de poticnire. Erau zeci de pomi din care Adam şi Eva ar fi putut să mănânce cu toată libertatea. Acesta era cel mai mărunt test posibil, dar l-a definit pe om ca fiind uman — având un liber arbitru.

Să presupunem că o tânără întâlneşte un bărbat care pare să fie cel mai drăguţ om de pe Pământ. El îi arată o dragoste sinceră — dându-se peste cap să facă lucruri speciale pentru ea, mângâind-o când ea suferă, râzând împreună cu ea, spunându-i că o iubeşte. Apoi ea află că el de fapt nu avea de ales — că el era programat să fie iubitor… păi, ar fi o dezamăgire cumplită. Totul ar părea atât de artificial, atât de fără esenţă, atât de gol. Şi chiar aşa ar fi.

Omului i s-a dat o opţiune, una simplă, care era foarte uşor de respectat. Dar această singură opţiune însemna foarte mult.

Având această opţiune: a mânca sau a nu mânca

a asculta sau a nu asculta

a iubi sau a nu iubi

l-a definit pe om ca fiinţă umană.

Omul nu era un robot. Omul avea capacitatea de a iubi din propria liberă alegere. Dragostea dintre Adam şi Eva era una reală, nu una artificială. Iar ascultarea şi dragostea lor faţă de Dumnezeu erau şi ele reale la început.

Deşi testul în sine părea ceva banal, neascultarea faţă de Domnul, până şi în lucrurile mărunte, este un lucru grav. Biblia spune că Dumnezeu este perfect — El este sfânt şi neprihănit — El nu-l poate tolera nici măcar pe cel mai mărunt dintre păcate. Biblia afirmă clar că a nu asculta este un lucru greşit. Este un păcat. 1 Samuel 15:23

Secțiunea 3 — Unde Eşti?

Satan i-a înşelat pe Adam şi Eva, făcându-i să creadă că pot fi egali cu Dumnezeu. Acesta era tocmai lucrul pe care Diavolul l-a dorit pentru sine. Dar Dumnezeu nu l-a creat pe om să fie controlat de propriile-i instincte şi idei. Lucrul important era să facă ceea ce a spus Dumnezeu, şi EL spusese…

“…dar din pom… să nu mănânci, căci în ziua în care vei mânca din el, vei muri negreşit.”

Geneza 2:17

Ei au mâncat, şi într-o clipă, totul s-a schimbat. S-a întâmplat întocmai cum zisese Dumnezeu. Cuvântul Său nu a dat greş. Niciodată.

Atunci au auzit glasul Domnului Dumnezeu, care umbla prin grădină în răcoarea zilei: şi omul şi nevasta lui s-au ascuns de Faţa Domnului Dumnezeu printre pomii din grădină.

Geneza 3:8

Nu ni se spune ce gândeau Adam şi Eva în timp ce se furişau pentru a se ascunde în desişul grădinii, auzindu-L pe Domnul Dumnezeu apropiindu-Se — dar dacă ai avut experienţa de a arunca o minge prin geamul vecinilor, când aceştia sunt plecaţi, spărgându-l, şi apoi să-i vezi cum apar pe alee… păi, cred că ai prins ideea. Dar Adam şi Eva nu l-au supărat pe vecinul de alături. Ci ei au încălcat cuvântul Domnului Universului, Dumnezeul Sfânt Suveran. Ce va spune Creatorul-Proprietar al lor? Ce va face un Dumnezeu măreţ, atotputernic?

Domnul Dumnezeu a chemat pe om, şi i-a zis: “Unde eşti?”

Geneza 3:9

Ce uşurare! Se pare că Dumnezeu nu ştia nimic despre ce s-a întâmplat. Nici măcar nu ştia unde erau ei! Ca doi copii care tocmai au dat iama prin dulăpiorul cu bunătăţi, şi-au scos capetele din ascunzătoare. Feţele lor erau mascate cu nevinovăţie. Aaaa, pe noi ne cauţi? Adam a luat cuvântul:

…“Ţi-am auzit glasul în grădină; şi mi-a fost frică, pentru că eram gol, şi m-am ascuns.”

Geneza 3:10

El a vorbit dar a greşit. Ca un băieţel care chiuleşte de la scoală şi apoi îşi scrie singur învoirea semnată “mama mea”, Adam a trecut cu vederea faptul că el nu a simţit frică niciodată înainte şi că goliciunea lui nu l-a deranjat niciodată. Dumnezeu a întrebat…

“Cine ţi-a spus că eşti gol? Nu cumva ai mâncat din pomul din care îţi poruncisem să nu mănânci?”

Geneza 3:11

Întrebări, Întrebări!

De ce pune Dumnezeu toate aceste întrebări? Oare un Dumnezeu atotştiutor nu ştia unde se ascundeau Adam şi Eva? Şi oare Dumnezeu nu ştia de ce se simţeau ei goi? Oare chiar era Dumnezeu aşa de limitat încât era nevoit să îi întrebe pe vinovaţi dacă au mâncat sau nu din fructul pomului oprit? Adevărul în toată situaţia era că Dumnezeu ştia cu exactitate ce s-a întâmplat — dar punea întrebările pentru a-i ajuta pe Adam şi pe Eva să înţeleagă ei înşişi ce s-a întâmplat. Ei au fost neascultători faţă de Domnul! Ei au avut mai multă încredere în Satan decât în Dumnezeu.

Pe măsură ce vom continua să parcurgem Biblia, vom vedea că Dumnezeu de multe ori îl ia pe om la întrebări, pentru a-l ajuta să vadă lucrurile clar.

Vina Lui Dumnezeu

În acelaşi timp, întrebările Domnului le-au dat ocazia lui Adam şi Evei să se disculpe.

Omul a răspuns: “Femeia pe care mi-ai dat-o ca să fie lângă mine, ea mi-a dat din pom şi am mâncat.”

Geneza 3:12

Vai! Adam a recunoscut că a mâncat din fruct — într-un fel — dar a făcut-o numai fiindcă femeia aceea pe care Dumnezeu a creat-o, i-a dat din fruct. Adam era o victimă!

“Era numai vina lui Dumnezeu.”

“Dacă Dumnezeu nu ar fi creat femeia… atunci femeia nu mi-ar fi dat din fructul oprit, şi atunci eu nu aş fi mâncat.” Păi, e foarte clar. Este vina lui Dumnezeu în cele din urmă!

Şi Domnul Dumnezeu a zis femeii: “Ce ai făcut?” Femeia a răspuns: “Şarpele m-a amăgit, şi am mâncat din pom.”

Geneza 3:13

Aha! Acum a ieşit adevărul la iveală. Nici unul nu putea fi acuzat. Era vina şarpelui. Şi Eva era o victimă. Şi, bine-nţeles, dacă Dumnezeu nu ar fi creat şerpi… atunci nici ea nu ar fi păcătuit. Dumnezeu a greşit!

Dumnezeu nu l-a chestionat deloc pe şarpe. O caricatură oarecare spunea că oricum şarpele nu avea nici un argument pe care să se poată baza. Adevărul era că atât Adam cât şi Eva au ales să păcătuiască de bunăvoie. Dumnezeu le-a dat ocazia să-şi mărturisească greşeala, şi ei i-au dat cu piciorul — ei au refuzat să îşi recunoască vina.

Adam şi Eva au spus lucruri greşite. Poate, dacă ei ar fi avut cu adevărat o atitudine de părere de rău, Dumnezeu ar fi restaurat prietenia cumva — aşa cum ştia El — atunci şi acolo. Nu avem de unde să ştim.

Dumnezeu nu i-a anihilat pe Adam şi pe Eva. Dacă noi am fi fost judecătorii, juraţii şi călăul, noi am fi dat verdictul de vinovat şi i-am fi făcut una cu pământul pe amândoi. Dar Dumnezeu manifestă dragoste, dincolo de capacitatea noastră de a înţelege.

O Promisiune

Acest păcat iniţial al omului a avut consecinţe serioase asupra întregii omeniri. Aşa cum vom vedea, Adam şi Eva reprezentau întreaga omenire. Păcatul lor a adus un blestem, dar Dumnezeu în dragostea Sa a adus şi o promisiune.

Domnul Dumnezeu a zis şarpelui: “Fiindcă ai făcut lucrul acesta… vrăjmăşie voi pune între tine şi femeie, între sămânţa ta şi sămânţa ei. Aceasta îţi va zdrobi capul, şi tu îi vei zdrobi călcâiul.”

Geneza 3:14,15

Aceste propoziţii merită o analiză mai detaliată. Dumnezeu nu vorbea despre faptul că va exista o aversiune între femei şi şerpi. Promisiunea avea două aspecte:

Domnul Dumnezeu spunea prin aceasta că într-o zi îl va scăpa pe om de Satan. Va exista copil de parte bărbătească, născut din femeie, care va zdrobi capul lui Satan — îi va cauza o rană fatală. E adevărat că şi Satan urma să îi facă rău copilului, dar numai printr-o rănire a călcâiului — o rană temporară care se va vindeca.

Aceasta era prima dintre numeroasele promisiuni care urmau să fie date legat de viitoarea sămânţă a Evei. Acest copil de parte bărbătească va fi cunoscut sub numele de Unsul, din cauza însărcinării speciale pe care I-o va da Dumnezeu. Misiunea pe care Dumnezeu o avea în minte pentru acest ales era de a elibera sau salva omenirea de consecinţele păcatului şi de puterea lui Satan. De aceea, El va fi cunoscut şi ca Izbăvitorul Promis. Aceasta trebuie să fi fost o veste foarte bună pentru Adam şi Eva.

Această promisiune a unui Izbăvitor a adăugat un alt nume la lista de termeni care dezvăluie caracterul lui Dumnezeu. El va fi cunoscut ca Cel ce mântuieşte sau Mântuitorul.

…Nu este alt Dumnezeu decât Mine, Eu sunt singurul Dumnezeu drept şi mântuitor, alt Dumnezeu afară de Mine nu este. Întoarceţi-vă la Mine, şi veţi fi mântuiţi toţi cei ce sunteţi la marginile pământului! Căci Eu sunt Dumnezeu, şi nu altul.

Isaia 45:21,22

Un Blestem

Aşa cum am mai văzut, păcatul are consecinţe specifice. Întotdeauna. În acelaşi fel în care sfidarea legii gravitaţiei are ca rezultat oase rupte, şi încălcarea cuvântului lui Dumnezeu are consecinţe. Dumnezeu nu a putut să treacă cu vederea păcatul lui Adam şi al Evei. Nu a putut să spună: “O, lăsaţi” sau “Pur şi simplu nu aveaţi de ales. Ne vom preface că nu s-a întâmplat nimic” sau “A fost doar UN păcat micuţ”. Nu. Răul era făcut. Adam şi Eva erau vinovaţi. Un singur păcat a atras după sine judecata. Un singur păcat a adus frica şi ruşinea. Un singur păcat a atras după sine şi mai mult păcat. Pământul şi tot ce era pe el suferea din cauza blestemului. Animalele, marea, păsările, până şi pământul erau afectate. Creaţia nu mai era perfectă. Ca rezultat al blestemului, Biblia spune că…

…toată firea suspină şi suferă…

Romani 8:22

Omul urma să vină în lume prin durerea naşterii şi urma să părăsească lumea prin agonia morţii. Iar viaţa pe această planetă urma să fie plină de nedreptate, trudă şi nenorocire. Dumnezeu i-a spus lui Adam…

“În sudoarea feţei tale să-ţi mănânci pâinea, până te vei întoarce în pământ, căci din el ai fost luat; căci ţărână eşti, şi în ţărână te vei întoarce.”

Geneza 3:19

Spinii şi pălămida vieţii, reali sau simbolici, urmau să facă viaţa omului una plină de durere şi de luptă pentru supravieţuire. Omul a declanşat o reacţie în lanţ de durere. Dar cea mai tristă consecinţă a păcatului omului era tocmai acel lucru în legătură cu care Dumnezeu l-a avertizat — moartea.

Secțiunea 4 — Moartea

Domnul Dumnezeu a dat omului porunca aceasta: “Poţi să mănânci după plăcere din orice pom din grădină; dar din pomul cunoştinţei binelui şi răului să nu mănânci, căci în ziua în care vei mânca din el, vei muri negreşit.”

Geneza 2:16-17

Într-un mod foarte real, atunci când Adam şi Eva au ales să sfideze avertismentul lui Dumnezeu, ei L-au pus la încercare pe Dumnezeu să vadă dacă El se va ţine de cuvânt. Oare Dumnezeu vorbea serios când a spus acele lucruri? Oare omul chiar va muri? Sau Dumnezeu vorbea doar, aruncând ameninţări goale — cuvinte mari fără un sens real? Răspunsul Scripturii este destul de convingător:

Este mai lesne să treacă cerul şi pământul decât să cadă o singură frântură de slovă din Lege [sau Cuvântul lui Dumnezeu].

Luca 16:17

Nouă nu ne place să vorbim despre moarte. Este un subiect tabu. Eu am călătorit prin întreaga lume, vizitând unele dintre cele mai retrase grupuri de oameni de pe planetă şi nu am găsit nicăieri o societate căreia să îi placă moartea. Am stat în faţa multor gropi de înhumare, unele în curţile bisericilor, altele în junglă, dar toate aveau acelaşi numitor comun — tristeţea. Realitatea că moartea înseamnă un singur lucru — şi anume despărţirea — este pur şi simplu imprimată cu fierul înroşit în conştiinţa umană. Cei dragi ne-au părăsit fără posibilitatea reîntoarcerii. Sentimentul pierderii şi separării pe care îl simţim în acel moment, ne aduce de fapt aproape de sensul pe care Scriptura îl conferă cuvântului. În Biblie, moartea implică un soi de despărţire. Nu înseamnă anihilare sau inexistenţă.

Ne va fi de ajutor să ştim şi faptul că moartea nu poate fi disociată de originea ei — ea a apărut din cauza păcatului. Biblia vorbeşte despre ea ca despre o răsplată sau plată pentru nelegiuire. În acelaşi fel în care o persoană este plătită pentru munca prestată…

…plata păcatului este moartea…

Romani 6:23

Scriptura vorbeşte despre moarte în diferite moduri. Ne vom uita la trei dintre acestea.

1. Moartea Trupului (Despărţirea duhului omului de trupul său)

Moartea fizică nu este greu de înţeles, fiindcă avem mult prea mult de a face cu ea. Dar mai trebuie să înţelegem ceva în legătură cu ea, ceva ce este legat de Adam şi Eva.

Când tai o creangă cu frunze de pe un copac, frunzele nu se uscă imediat, părând moarte. În acelaşi mod, când Dumnezeu i-a spus lui Adam: “în ziua în care vei mânca din el, vei muri negreşit”, Dumnezeu nu vroia să spună prin aceasta că imediat ce Adam va mânca din fruct va cădea la pământ mort. Ci mai degrabă, Dumnezeu vroia să spună că Adam va fi îndepărtat de la sursa vieţii lui, şi apoi, ca o creangă, trupul lui se va uza şi se va opri mai repede sau mai târziu. Trupurile noastre, ale tuturor, asemeni trupului lui Adam,…

…mor, şi se întorc în ţărâna lor.

Psalmi 104:29

Deşi trupul moare, duhul continuă să trăiască. Biblia spune că duhul este nemuritor.

2. Moartea unei Relaţii (Despărţirea duhului omului de Dumnezeu)

Am văzut deja că neascultarea lui Adam şi a Evei a pus capăt relaţiei lor intime cu Dumnezeu. Dar consecinţele au fost şi mai grave de atât. Copiii lui Adam şi ai Evei, precum şi copiii copiilor lor — adică, întreaga omenire de atunci şi până acum — s-au născut în lumea aceasta despărţiţi de Dumnezeu.

Relaţia dintre Dumnezeu şi om este atât de complexă, de profundă, de completă, încât, deşi omul este viu din punct de vedere fizic, Dumnezeu vede întreaga omenire ca fiind…

…morţi în greşelile şi în păcatele voastre.

Efeseni 2:1

Există o dinamică aici pe care nu trebuie să o trecem cu vederea. Daţi-mi voie să ilustrez acest lucru.

Mi-am petrecut o mare parte a vieţii mele călătorind sau locuind în ţări din zonele tropicale. Pentru o perioadă de timp, soţia mea şi cu mine am locuit într-o casă aşezată pe butuci. Cu o anumită ocazie un şobolan foarte mare a ales să se furişeze în spaţiul mic de sub casa noastră şi să moară acolo. Din păcate rozătoarea şi-a dat duhul tocmai sub micul nostru dormitor. La început am crezut că nu avem de ales şi că trebuie să lăsăm cadavrul să putrezească acolo. Hoitul, descompunându-se prin acţiunea climei calde şi umede, răspândea un miros cumplit în dormitorul nostru, dând un nou înţeles cuvântului dezgustător. Şobolanul mirosea atât de respingător încât soţia mea şi cu mine nu puteam dormi. Am fost forţaţi să ne retragem într-un alt colţ al casei. A dormi în apropierea acelui hoit puturos nu era normal şi nici natural pentru noi. Am fugit.

Următoarea dimineaţă, fiul meu, Andrew, s-a oferit voluntar pentru remedierea situaţiei. El a găsit un băţ lung, şi introducându-l în spaţiul îngust de sub casa noastră, încet, a tras şobolanul mort spre spaţiu deschis. Când acesta a ajuns mai aproape, Andrew s-a retras dintr-o dată cu o repulsie puternică, crispat şi a spus: “Tată! Animalul este acoperit de larve.” Scârbos! Andrew a luat o pungă de plastic şi trăgând-o peste mână şi-a întins braţul sub casă. Apucând creatura mizerabilă de coadă, a tras cadavrul ei plin de viermi afară. Ţinând rămăşiţele dezgustătoare departe de el însuşi, a fugit spre jungla care mărginea proprietatea noastră şi cu un avânt uriaş a aruncat şobolanul departe.

Dacă acel şobolan ar fi fost viu şi în stare să perceapă sentimentele lui Andrew, şi-ar fi dat seama că îi provoca lui Andrew o stare puternică de neplăcere — mânie. Iar dacă şobolanul ar fi putut să citească gândurile lui Andrew în momentul în care era aruncat departe în pădure, l-ar fi auzit spunând în sinea lui: “Dispari de aici!”. Iar dacă şobolanul ar fi putut să vorbească şi ar fi întrebat: “Pentru cât timp?”, Andrew ar fi răspuns: “Pentru totdeauna!”

Şobolanul mort ilustrează în trei moduri ce simte Dumnezeu faţă de păcat. Mai întâi, El este mânios. Dar aceasta nu este o mânie plină de ranchiună şi răutate. Dumnezeu nu este un temperamental care se pierde cu firea. Ci ea este o reflecţie a caracterului curat, perfect al lui Dumnezeu. Ea poate fi înţeleasă mai degrabă ca o indignare sfântă. În acelaşi mod în care noi am fost deranjaţi de şobolanul putred şi Dumnezeu este mâniat de păcat. Îl întristează. Dumnezeu a creat lumea să fie un loc plăcut pentru trai, dar păcatul a schimbat mare parte a ei într-un loc al trudei silnice. De fiecare dată când facem un lucru care nu este mulţumitor, acest lucru ne aminteşte faptul că păcatul a răvăşit creaţia lui Dumnezeu. Durere şi suferinţă, tristeţe şi jale, murdărie şi pestilenţă, bătăi şi beţii, cutremure şi război — nici una dintre acestea nu erau incluse în planul iniţial al lui Dumnezeu. Păcatul a fost ca o picătură de cianură într-o mâncare gustoasă, de primă clasă — nu a fost nevoie de mult ca să strice totul. Păcatul a fost ca o înţepătură de albină pe faţă —un lucru mic, dar care afectează întreaga ta fiinţă. Păcatul a mers mai departe de încălcarea legii; el a fost un afront pentru întregul caracter al lui Dumnezeu. De aceea Biblia spune că…

…vine mânia lui Dumnezeu peste oamenii neascultători.

Efeseni 5:6

Adam şi Eva au fost neascultători de Dumnezeu când I-au ignorat instrucţiunile clare. Neascultarea faţă de Dumnezeu este marca păcatului. Biblia spune că…

Mânia lui Dumnezeu se descopere din cer împotriva oricărei necinstiri a lui Dumnezeu şi împotriva oricărei nelegiuiri a oamenilor…

Romani 1:18

Noi categorisim păcatul descriindu-l ca fiind ceva distractiv sau ceva rău, inofensiv sau sadic, mare sau mic. Biblia recunoaşte unele diferenţe când este vorba de consecinţe, dar pentru Dumnezeu, orice păcat este ca un miros neplăcut în nări. Este precum cianura într-un ospăţ.

În al doilea rând, în acelaşi mod în care şobolanul ne-a alungat pe soţia mea şi pe mine într-o altă cameră să dormim, şi în acelaşi fel în care Andrew a îndepărtat hoitul respingător din prezenţa sa, şi Dumnezeu S-a îndepărtat de omul păcătos. Scriptura spune…

…nelegiuirile voastre pun un zid de despărţire între voi şi Dumnezeul vostru; păcatele voastre vă ascund Faţa Lui…

Isaia 59:2

Am auzit pe unii oameni spunând că Dumnezeu pare distant, situat undeva departe. Păi Biblia chiar spune că omul ESTE înstrăinat de Creatorul său.

…Eraţi străini…

Coloseni 1:21

…de Dumnezeu. Sfinţenia implică lipsa păcatului. Dacă omului păcătos i s-ar permite să se înfăţişeze în faţa lui Dumnezeu care are o puritate radiantă, ar fi ca şi cum o mulţime de şobolani putrezi, înviaţi ar trece prin camera de zi a soacrei mele, pătând covorul de culoarea fildeşului, proaspăt curăţat. Nimic din ceea ce au călcat ei nu ar mai fi considerat curat. Întregul locaş ar fi considerat pângărit. În acelaşi mod, un Dumnezeu perfect nu poate îngădui existenţa păcatului în prezenţa Sa, iar motivul este cel pe care l-a spus profetul Habacuc…

Ochii Tăi sunt aşa de curaţi că nu pot să vadă răul, şi nu poţi să priveşti nelegiuirea!

Habacuc 1:13

Aceasta ne aduce la cel de-al treilea punct pe care îl ilustrează şobolanul mort. Pentru cât timp consideră Dumnezeu că ar trebui să fim despărţiţi de El? Răspunsul este destul de clar. Pentru totdeauna! Păcatul are consecinţe definitive şi veşnice. Aşa cum noi nu vom dori să trăim cu şobolanul mort săptămâna viitoare, sau oricând altcândva, Dumnezeu nu ar îngădui niciodată ca să existe păcat în prezenţa Lui.

Aceasta este o veste destul de greu de primit, dar continuaţi să citiţi. Urmează şi veşti bune. Dar deocamdată este important să înţelegem că atunci când Biblia vorbeşte despre relaţia omului cu Dumnezeu ca fiind încheiată, ea spune acest lucru cu fermitate. Este cu adevărat ruptă — este moartă.

3. Moartea faţă de o Bucurie Viitoare — Moartea a Doua (Despărţirea duhului omului de Dumnezeu pentru totdeauna)

Când un cuplu tânăr se logodeşte, el aşteaptă cu încântare şi nerăbdare bucuriile viitoare ale căsniciei. Ei caută modele de casă, discută despre locul unde vor locui şi despre ce vor face împreună. Dar dacă logodna este ruptă şi relaţia se sfârşeşte, toate planurile lor de viitor vor muri şi ele.

Biblia ne spune că Dumnezeu pregăteşte o casă minunată pentru om după moartea acestuia. Acest loc se numeşte Rai. Raiul este un loc uimitor creat pentru om în vederea bucuriei lui viitoare. Viaţa veşnică este şi ea parte a planului. Dar şi numai să fii eliberat de păcat, de suferinţă şi moarte va fi minunat.

Însă aşa cum există viaţă veşnică, există şi moarte veşnică. Când Biblia foloseşte cuvântul moarte, el are sensul de moartea planului iniţial al lui Dumnezeu pentru omenire. Această moarte este numită deseori şi a doua moarte, poate fiindcă are loc după moartea fizică. Această a doua moarte este rezervată oamenilor care nu vor fi în Rai. În locul Raiului, Scriptura spune că ei vor merge în iazul de foc, un loc respingător pe care Dumnezeu l-a creat cu scopul precis de a-i pedepsi pe Satan şi pe demonii săi.

Apoi am văzut un scaun de domnie mare şi alb, şi pe Cel ce şedea pe el… Şi am văzut pe morţi, mari şi mici, stând în picioare înaintea scaunului de domnie. Nişte cărţi au fost deschise. Şi a fost deschisă o altă carte, care este cartea vieţii.

Şi morţii au fost judecaţi…

Iazul de foc este moartea a doua. Oricine n-a fost găsit scris în cartea vieţii, a fost aruncat în iazul de foc.

Apocalipsa 20:11-15

Biblia vorbeşte despre a fi aaruncaţi de vii în iazul de foc, care arde cu pucioasă, şi despre a bfi munciţi zi şi noapte în vecii vecilor. Va fi un loc al cdurerii, privat de fericire. Scriptura vorbeşte despre dviermi (literal, larve), despre un eîntuneric intens, despre oameni care plâng şi scrâşnesc din dinţi din cauza angoasei extreme, despre a fi chinuit de sete din cauza fvăpăii, şi despre amintiri legate de viaţa aceasta, dorind ca nimeni altcineva să nu ajungă acolo. Este un loc al suferinţei pe care trebuie să o suporţi singur, nu un festin cu amicii.

aApoc. 19:20. Deşi trupul fizic moare, duhul continuă să trăiască. bApoc. 20:10 cPsalmi 116:3 dMarcu 9:48 eMatei 8:12; 22:13; 25:30 fLuca 16:24

Dar cît despre fricoşi, necredincioşi, scârboşi, ucigaşi, curvari, vrăjitori, închinătorii la idoli, şi toţi mincinoşii, partea lor este în iazul, care arde cu foc şi cu pucioasă, adică moartea a doua.

Apocalipsa 21:8

Mai încolo în carte vom afla mai multe despre destinul omului.

O Natură Păcătoasă

Păcatul şi moartea domneau de acum încolo în linia genealogică a lui Adam, pare-se transmise din generaţie în generaţie prin tată. Un soi dă naştere aceluiaşi soi. Merii fac mere, pisicile dau naştere la pisici, omul păcătos dă naştere la oameni păcătoşi.

De aceea, după cum printr-un singur om a intrat păcatul în lume, şi prin păcat a intrat moartea, şi astfel moartea a trecut asupra tuturor oamenilor, din pricină că toţi au păcătuit.

Romani 5:12

Din cauza păcatului lui Adam, toţi descendenţii lui urmau să moştenească natura lui păcătoasă. Şi fiindcă el a murit, toţi descendenţii lui urmau să moară.[3]

Deseori noi legăm o listă de nelegiuiri de cuvântul păcătos, dar Biblia spune că este mult mai mult de atât. Omul are o natură păcătoasă, numită deseori şi natura lui Adam. Această natură este o condiţie sau o stare. De exemplu, medicul i-a spus unui prieten de-al meu că are o stare proastă a inimii. Acea condiţie se face cunoscută prin simptome. Când urcă scările respiră greu iar faţa lui se schimbă la culoare. Din când în când, mai introduce câte o tabletă de nitroglicerină în gură, sub limbă. În acelaşi fel, noi putem spune că fiecare om are o stare numită natură păcătoasă, iar simptomele acelei stări sunt păcatele.

Un Dumnezeu Sincer

Dacă toată discuţia aceasta despre păcat şi moarte pare morbidă, ea ar trebui să ne reamintească de faptul că Dumnezeu nu încearcă să înfrumuseţeze subiectele neplăcute. El le spune întocmai aşa cum sunt. Păcatul şi moartea sunt două lucruri pe care fiinţele umane le au în comun, şi noi trebuie să ştim ce spune Biblia despre ele. De la un Dumnezeu perfect aşteptăm să auzim numai adevărul.

O recapitulare

La început Dumnezeu şi omul erau prieteni apropiaţi, trăind în armonie într-o lume perfectă. Doar oamenii perfecţi puteau trăi cu un Dumnezeu perfect.

Podul relaţiei s-a rupt când Adam şi Eva au crezut în cuvântul lui Satan şi nu în cuvântul Domnului, fiind neascultători faţă de instrucţiunile clare ale lui Dumnezeu. Întreaga lume s-a schimbat. A devenit un loc al vinei, durerii şi morţii.

După ce Adam şi Eva au păcătuit, ei şi-au îmbunătăţit exteriorul în efortul de a arăta mai bine de cum erau în realitate. Ei au încercat să îşi acopere păcatul. Dar n-a mers. Prăpastia a rămas.

Pe măsură ce ne continuăm povestea, vom vedea că a-şi nega adevărata păcătoşenie face parte din natura omului; să născocească moduri de a ajunge la Dumnezeu, să caute o cale înapoi spre o lume perfectă.

Ce au Descoperit Geneticienii?

“Ne face să înţelegem că toate fiinţele umane, în ciuda diferenţelor la exterior, sunt de fapt membri ai aceleiaşi entităţi care a avut o origine foarte recentă într-un singur loc. Există un fel de frăţie biologică care este mult mai profundă decât ne-am închipuit vreodată.” A spus Stephen Jay Gould, paleontologul şi eseistul de la Harvard într-un articol de pe prima pagină din NEWSWEEK, în 1988, intitulat “În Căutarea lui Adam şi Eva”.[4]

După spusele articolului, specialişti “…în domeniul biologiei moleculare… au analizat o combinaţie de gene internaţionale şi au descoperit o urmă de ADN care i-a condus la o singură femeie din care ne tragem noi toţi.”… “Nu existau nici măcar indicatori ai diferenţelor dintre rase.”

Biblia spune: Adam a pus nevestei sale numele Eva: căci ea a fost mama tuturor celor vii.

Geneza 3:20

Apoi, în 1995, revista TIME[5] a avut un articol scurt care spunea că existau dovezi ştiinţifice cum că “…exista un ‘Adam’ ancestral, al cărui material genetic în cromozom este acelaşi la toţi oamenii ce sunt pe Pământ acum.”

Biblia spune: El a făcut ca toţi oamenii, ieşiţi dintr-unul singur, să locuiască pe toată faţa pământului…

Fapte 17:26

Aceste studii ale ADN-ului uman dovedesc că noi toţi avem un bărbat şi o femeie la originea noastră. Unii specialişti sunt de acord; alţii nu. Chiar şi cei care sunt de acord se grăbesc să specifice că s-ar putea să nu fie vorba de Adam şi Eva din Biblie. Oricare ar fi adevărul, este interesant de observat că descoperirile făcute sunt în acord cu Biblia. Acestea şi alte descoperiri ale biologiei moleculare confirmă ceea ce Scriptura a afirmat timp de milenii, că toţi suntem rude apropiate.

Capitolul Cinci

Secțiunea 1 — Un Paradox

În aceste capitole de început am aflat câte ceva despre cum este Dumnezeu. Pe măsură ce înaintăm vom afla mai multe dar trebuie să ne oprim şi să comparăm câteva dintre caracteristicile lui Dumnezeu cu noua situaţie, de rău augur, a omului.

Este de ajutor să înţelegem că în acelaşi mod în care Dumnezeu a stabilit legi fizice pentru a guverna Universul, a stabilit şi legi spirituale care să reglementeze relaţia dintre El şi om. Şi în acelaşi mod în care cunoştinţele de fizică şi chimie ne ajută să înţelegem lumea din jurul nostru, cunoştinţele despre aceste legi spirituale ne ajută să înţelegem viaţa şi moartea. Aceste legi spirituale nu sunt greu de înţeles. Mai întâi, haideţi să ne uităm la situaţia omului.

Problema Omului

Cu secole în urmă, în Orientul Mijlociu, atunci când cineva îşi asuma o datorie, se întocmea un certificat oficial pentru ca părţile să nu uite suma ce trebuia plătită. Aceia care nu reuşeau să îşi plătească datoriile era consideraţi răufăcători şi cădeau sub incidenţa legii. În acelaşi fel Biblia învaţă că în registrul moral, păcatul nostru reprezintă o datorie. Trebuie plătit un preţ. Suntem puşi faţă în faţă cu…

…Legea păcatului şi a morţii.

Romani 8:2

Acea lege spune că:

Sufletul care păcătuieşte, acela va muri.

Ezechiel 18:20

Atunci întrebarea rămâne: Suntem noi în stare să plătim acea datorie? Răspunsul este un da răspicat. Totuşi, fiindcă moartea există veşnic, este greu să spui că datoria a fost plătită — fiindcă tranzacţia nu se încheie niciodată. Pentru a o plăti, noi trebuie să suportăm consecinţele depline ale morţii în întregul său înţeles trilateral. Sincer, majoritatea oamenilor care gândesc sunt foarte evazivi când vine vorba despre a plăti. Problema este următoarea — trebuie să plătim. Este datoria noastră. Omenirea este în dilemă.

Două Faţete

Această dilemă are două faţete, cum ar fi cele două faţete opuse ale aceleiaşi monede.

• Noi avem ceva ce nu vrem — o problemă cu păcatul. Din cauza păcatului nostru noi experimentăm vină, ruşine, durere, despărţire de Dumnezeu şi în final moartea a doua.

• Avem nevoie de ceva ce nu avem — perfecţiune. Avem nevoie de un nivel de bunătate care să ne facă acceptabili în prezenţa lui Dumnezeu.

Deci întrebarea este dublă: Cum putem scăpa de păcatul nostru? Şi cum putem obţine o neprihănire egală cu neprihănirea lui Dumnezeu, pentru ca să putem fi acceptaţi în prezenţa Lui?

Iată un alt mod de a spune acest lucru. Omenirea, prin creaţie, a fost menită să trăiască în prezenţa lui Dumnezeu. Dar când omul a fost neascultător faţă de Dumnezeu, întreaga lui fiinţă s-a schimbat. El a pierdut acea natură fără păcat care îl făcea acceptabil în ochii lui Dumnezeu. Deci, cum poate omul să recâştige acea perfecţiune care îi îngăduie să trăiască cu Dumnezeu?

Vom reţine aceste întrebări pe măsură ce înaintăm prin Biblie.

Situaţia Lui Dumnezeu

Pentru a înţelege situaţia lui Dumnezeu, trebuie să ne uităm la două atribute ale caracterului Său.

1. Dreptate Desăvârşită

Am văzut că Domnul este un Dumnezeu perfect, fără absolut nici un păcat. A fi fără păcat înseamnă şi faptul că Dumnezeu este onest şi corect — drept.

El este Stânca; lucrările Lui sunt desăvârşite, căci toate căile Lui sunt drepte; El este un Dumnezeu credincios şi fără nedreptate, El este drept şi curat.

Deuteronom 32:4

Noi am spune că Dumnezeu este un judecător bun fiindcă El nu tratează o persoană într-un fel şi o alta în alt fel. Dumnezeu Îşi aplică regulile în mod egal şi corect. Aici pe Pământ o persoană poate ascunde o nelegiuire pe care a comis-o, poate să mintă în legătură cu ea, poate mitui judecătorul, sau pur şi simplu poate să nu fie prins niciodată. Dar în cazul lui Dumnezeu, nici un răufăcător nu poate scăpa fără ca păcatul să îi fie pedepsit. Nimeni nu poate scăpa de judecata lui Dumnezeu.

Căci Dumnezeu va aduce orice faptă la judecată, şi judecata aceasta se va face cu privire la tot ce este ascuns, fie bine, fie rău.

Eclesiastul 12:14

Onestitatea şi corectitudinea sunt elemente fundamentale ale naturii perfecte a lui Dumnezeu.

Dreptatea şi judecata sunt temelia scaunului Tău de domnie.

Psalmi 89:14

Fiindcă Dumnezeu este perfect, noi ne putem baza pe faptul că El va fi sută la sută corect. Nouă ne place acest lucru. Dar iată şi vestea proastă. Dreptatea desăvârşită cere ca păcatul să fie pedepsit cu o pedeapsă egală cu ofensa. Indicatorul ei este întocmai seriozitatea cu care Dumnezeu tratează păcatul, evidentă prin pedeapsa pe care i-o aplică. Aşa cum am văzut, Biblia spune că datoria păcatului nostru poate fi plătită numai prin moartea noastră — în întregul său înţeles trilateral.

Aceasta nu reprezintă o veste bună. Din fericire intră în scenă celălalt aspect al caracterului lui Dumnezeu.

2. Dragoste Desăvârşită

Dumnezeu nu este caracterizat doar de dreptate desăvârşită ci şi de o natură în totalitate iubitoare. Prin natura Sa, Dumnezeu iubeşte.

• Dumnezeu a arătat un tip de dragoste când a creat lumea — grijă şi interes.

• Dar mai apoi Dumnezeu a manifestat o dragoste şi mai profundă — o dragoste nemeritată. Această dragoste este menţionată folosindu-se cuvintele har, îndurare, bunătate şi compasiune. Ca păcătoşi, noi nu merităm bunătatea lui Dumnezeu, totuşi, Dumnezeu ne iubeşte cu o dragoste desăvârşită în ciuda păcatului nostru. Fiindcă Dumnezeu este perfect, nimeni nu ar putea manifesta har şi îndurare într-o măsură mai mare.

Paradox

Acum găsim paradoxul. Pentru a fi drept în totalitate, Dumnezeu trebuie să aplice pedeapsa pentru datoria păcatelor noastre — noi trebuie să murim. Dar fiindcă Dumnezeu este iubitor, El nu are nici o dorinţă să ne distrugă. Cele două trăsături ale caracterului Său sunt egale. Dumnezeu nu este mai iubitor decât drept. Deci cum poate Dumnezeu să continue să fie drept şi totuşi să fie iubitor?

Pentru început, Dumnezeu judecă fiecare păcat, fie că o face aici pe Pământ, fie după moartea fizică. El este 100% consecvent în acest lucru. Noi toţi trebuie să murim.

Trebuie negreşit să murim, şi vom fi ca nişte ape vărsate pe pământ, care nu se mai adună.

2 Samuel 14:14a

Dar atunci intră în scenă celălalt atribut al lui Dumnezeu. Fiindcă Dumnezeu este prin natură iubitor…

…[el] doreşte ca fugarul să nu rămână izgonit dinaintea Lui.

2 Samuel 14:14b

Deşi Dumnezeu îngăduie ca trupurile noastre fizice să moară, El, plin de dragoste, ne deschide o cale prin care să putem scăpa de aspectele veşnice ale pedepsei cu moartea. În acelaşi timp Dumnezeu face posibil ca noi să trăim în prezenţa Lui din nou. Dar cum poate Dumnezeu să judece păcatul şi să ne salveze în acelaşi timp? Cum pedepseşte Dumnezeu păcatul fără să ne pedepsească pe noi? Vom studia acest lucru în capitolele ce urmează.

Mândrie

Un ultim lucru înainte să mergem mai departe. Biblia spune că mândria a fost cea care l-a făcut pe Satan să se răzvrătească. Deseori noi ne uităm la mândrie ca la ceva bun, dar Biblia spune că mândria este cea care ne împiedică să venim la Dumnezeu pentru ajutor. Deseori suntem prea mândri pentru ca să ne smerim şi să spunem că avem nevoie de Domnul.

Dumnezeu stă împotriva celor mândri, dar celor smeriţi le dă har.

1 Petru 5:5

Secțiunea 2 — Ispăşire

După ce au mâncat din fructul oprit, primul lucru pe care Adam şi Eva l-au făcut a fost să se îmbrace cu frunze de smochin. În ciuda faptului că era îmbrăcat cu aceste haine, Adam I-a spus lui Dumnezeu că se simte gol — expus. Există un motiv pentru această stare de fapt. Biblia ne spune că…

…Domnul nu se uită la ce se uită omul; omul se uită la ceea ce izbeşte ochii, dar Domnul se uită la inimă.

1 Samuel 16:7

Dumnezeu vedea dincolo de încercările lor slabe de a se acoperi. El le vedea inimile.

Biblia spune că Dumnezeu a respins încercările de autoîmbunătăţire ale lui Adam şi ale Evei. Frunzele de smochin le acopereau goliciunea, dar inimile lor erau pline de păcat. El vroia să îi înveţe că omul nu poate face nimic, în afară sau înlăuntru, pentru a îndepărta problema păcatului. Aşa că El a refuzat să accepte îmbrăcămintea lor din frunze de smochin.

O Învelitoare

Doar Dumnezeu putea să le dea haine care să fie acceptabile înaintea Lui. Dumnezeu a luat animale, le-a omorât şi

Domnul Dumnezeu a făcut lui Adam şi nevestei lui haine de piele, şi i-a îmbrăcat cu ele.

Geneza 3:21

Aceasta era o ilustrare grafică a faptului că păcatul aduce moarte. Adam şi Eva nu mai văzuseră moarte niciodată. Dacă au privit acest ritual, trebuie să fi fost o experienţă cutremurătoare — văzând sângele vărsat pe pământ, lupta pentru viaţă, stingerea strălucirii din ochii animalului, înţelegerea că a venit sfârşitul. Oricare a fost situaţia, Dumnezeu i-a făcut să înţeleagă imediat cumplita realitate a morţii. Animalele mureau pentru ca ei să poată fi îmbrăcaţi.

Alungat

Deşi omul a păcătuit, el încă mai trăia în grădină şi avea acces la pomul vieţii. A mânca din acest pom însemna ca omul să trăiască pentru totdeauna. Aşa că Dumnezeu l-a alungat pe om din grădină.

Domnul Dumnezeu a zis: “Iată că omul a ajuns ca unul din *Noi, cunoscând binele şi răul. Să-l împiedicăm dar acum ca nu cumva să-şi întindă mâna, să ia şi din pomul vieţii, să mănânce din el, şi să trăiască în veci.”

De aceea Domnul Dumnezeu l-a izgonit din grădina Edenului, ca să lucreze pământul, din care fusese luat.

Astfel a izgonit El pe Adam; şi la răsăritul grădinii Edenului a pus nişte heruvimi, care să învârtească o sabie învăpăiată, ca să păzească drumul care duce la pomul vieţii.

Geneza 3:22-24

*Observaţi cuvântul Noi. De vreme ce Biblia afirmă clar că există un singur Dumnezeu, este logic să ne punem întrebarea — cu cine vorbeşte Dumnezeu când spune: “…omul a ajuns ca unul din Noi”? Această întrebare va găsi răspuns pe măsură ce avansăm în Scripturi.

Acesta a fost un act de îndurare. Dumnezeu nu vroia ca omul să fie legat pentru totdeauna ca păcătos. Vă puteţi imagina cum ar fi lumea dacă toţi bărbaţii şi toate femeile malefice din toate vremurile ar fi încă vii astăzi? Plasându-l pe om în afara grădinii, Dumnezeu a îngăduit consecinţelor păcatului să îşi ia cursul normal, şi anume, moartea fizică. Dar Dumnezeu Se gândea dincolo de mormânt. El se gândea la planul Său de a-l izbăvi pe om de moartea a doua, un mod de a-l scuti de iazul de foc.

Cain Şi Abel

Adam s-a împreunat cu nevastă-sa Eva; ea a rămas însărcinată, şi a născut pe Cain. Şi a zis: “Am căpătat un om cu ajutorul Domnului!” A mai născut şi pe fratele său Abel. Abel era cioban, iar Cain era plugar.

Geneza 4:1,2

Atât Cain cât şi Abel s-au născut în afara grădinii. Fiindcă ei au fost concepuţi în urma unirii lui Adam cu Eva, ei aveau starea de păcat a lui Adam şi erau despărţiţi de Dumnezeu. Pentru ca Dumnezeu să fie drept, El trebuie să aplice legea Sa. Şi Cain şi Abel trebuiau să moară pentru păcatul lor.

Dar Dumnezeu îi iubea, şi în îndurarea Lui El le-a deschis o cale prin care să poată scăpa de judecată. Acea cale avea două dimensiuni:

Dimensiunea lăuntrică — O Credinţă în Dumnezeu

Cain şi Abel trebuiau pur şi simplu să se încreadă în Dumnezeu şi să creadă că ceea ce spunea Domnul era adevărat. De exemplu, Dumnezeu le-a promis lui Adam şi Evei că Izbăvitorul urma să zdrobească capul lui Satan şi urma să îi scape de consecinţele păcatului. Era oare posibil? Era oare adevărat? Oare Dumnezeu vorbea serios? Cain şi Abel trebuiau să decidă pentru ei înşişi dacă să Îl creadă sau nu pe Dumnezeu.

Dimensiunea Exterioară — Un Element Vizual

Dumnezeu a vrut în acelaşi timp să le arate de ce este nevoie pentru a îndepărta păcatul. Era vorba de un element vizual intens. Este puţin cam înspăimântător, aşa că ţineţi-vă bine.

Un studiu amănunţit al Scripturii ne face să înţelegem că Dumnezeu le-a spus lui Cain şi lui Abel în mod specific să ia un animal, să îl omoare şi să lase ca sângele să i se scurgă pe un *altar. Dar de ce? Şi numai ideea de sacrificii animale ne izbeşte ca unul oribil — revoltător. Ce motiv inteligibil o fi avut Dumnezeu pentru o poruncă atât de explicită? Biblia spune că…

…fără vărsare de sânge, nu este iertare.

Evrei 9:22

*Altarele erau platforme din pietre sau din pământ pe care se aduceau jertfe.

Dumnezeu spunea cu alte cuvinte că datoria păcatului omului putea fi plătită sau iertată, doar dacă exista moarte pentru ea. Dar de ce sânge?

Căci viaţa trupului este în sânge. Vi l-am dat ca să-l puneţi pe altar, ca să slujească de ispăşire pentru sufletele noastre, căci prin viaţa din el face sângele ispăşire.

Levitic 17:11

Acest concept al vărsării de sânge are două aspecte:

• Înlocuire: În mod normal, omul urma să moară pentru propriul păcat. Dar acum, bazat pe anumite evenimente viitoare, Dumnezeu spunea că urma să accepte moartea unui animal nevinovat în locul omului — ca înlocuitor. Era viaţă pentru viaţă, unul nevinovat murind pentru cel vinovat. Jertfa ilustra ascultarea faţă de legea păcatului şi a morţii şi satisfacerea dreptăţii. Dar oare nu putea fi ucis un animal pentru jertfă, fără să i se verse sângele, de exemplu prin înec?

• Ispăşire: Dumnezeu a spus că sângele urma să facă ispăşire pentru păcat. Cuvântul ispăşire înseamnă acoperire. Sângele vărsat acoperă păcatul omului, şi de aceea, când Dumnezeu se uita la om, nu mai vedea păcatul. Omul era văzut neprihănit şi astfel acceptabil înaintea lui Dumnezeu. Relaţia era restaurată. Omul urma totuşi să moară din punct de vedere fizic, dar consecinţele veşnice nu i se mai aplicau (cum ar fi despărţirea de Dumnezeu pentru veşnicie în iazul de foc).

Prin credinţa în Dumnezeu, aşa cum acest lucru este ilustrat prin moartea înlocuitoare şi prin sângele ispăşitor de pe altar, omul urma să primească iertarea păcatelor şi o relaţie nouă cu Dumnezeu.

Ispăşire — O Învelitoare Pentru Păcat

Cuvântul ispăşire poartă în sine ideea de satisfacere a naturii drepte, sfinte, neprihănite a lui Dumnezeu. Legea lui Dumnezeu revendica moarte ca pedeapsă pentru păcat. Când Dumnezeu vedea moartea jertfei nevinovate, El era satisfăcut fiindcă cerinţele legii Sale erau împlinite.

Jertfirea unui animal pe altar nu îndepărta păcatul. Omul era încă păcătos. Jertfa ilustra doar ceea ce era necesar pentru ca păcatul să fie iertat — moarte şi vărsare de sânge. Sângele asigura ispăşire sau o învelitoare pentru păcat. De fapt în acelaşi mod în care Dumnezeu a acoperit goliciunea lui Adam şi a Evei cu haine acceptabile şi păcatul omului a fost acoperit de sânge şi omul a găsit acceptare la Dumnezeu. Ar fi corect să spunem că Domnul a trecut temporar cu vederea păcatul omului, ca şi cum acesta ar fi fost anihilat complet.

Cu instrucţiunea lui Dumnezeu clară în mintea noastră, ne vom întoarce acum la povestea lui Cain şi Abel şi vom vedea ce se întâmplă.

Două Jertfe

A mai născut şi pe fratele său Abel. Abel era cioban, iar Cain era plugar. După o bucată de vreme, Cain a adus Domnului o jertfă de mâncare din roadele pământului. Abel a adus şi el o jertfă de mâncare din oile întâi născute ale turmei lui şi din grăsimea lor.

Geneza 4:2-4

Cain şi Abel au adus amândoi jertfe Domnului. Aceasta era ceea ce Dumnezeu le-a spus să facă. Dumnezeu vroia ca ei să arate prin faptele lor că îşi pun încrederea în Cuvântul Lui şi că îl consideră adevărat. Dar exista o problemă. Deşi amândoi aduceau jertfe, exista o diferenţă.

Abel a adus un animal care putea fi ucis şi al cărui sânge putea fi vărsat. Acest lucru era bun — era ceea ce Dumnezeu a spus să facă. Dar Cain a adus roadele câmpului. Legumele nu varsă sânge. Cain aducea o jertfă dar era una nepotrivită.[1] El a inventat propria versiune a frunzelor de smochin.

Respingere

Domnul a privit cu plăcere spre Abel şi spre jertfa lui; dar spre Cain şi spre jertfa lui, n-a privit cu plăcere.

Geneza 4:4,5

Dumnezeu a respins jertfa lui Cain. Cain greşise în două aspecte.

Mai întâi acţiunile lui arătau că el nu se încredea cu adevărat în Dumnezeu. În al doilea rând, Cain a eşuat făcând lucrurile cum credea el de cuviinţă. Dar Dumnezeu nu acceptă idei personale când este vorba să te împaci cu El. Omul s-ar putea să aibă cele mai bune intenţii din lume, dar sinceritatea nu este suficientă — ea nu poate crea o punte peste prăpastie.

Deseori considerăm gândirea independentă ca fiind bună, şi într-un fel avem dreptate. Totuşi, trebuie să fim atenţi. Un spirit independent poate fi şi unul foarte egocentric. Când mentalitatea voi face cum cred eu de cuviinţă se manifestă în relaţii — privitor la cine are şi cine nu are dreptate, cine primeşte şi cine nu, sau chiar privitor la felul în care conducem ţări întregi — lucrurile pot să iasă foarte urât.

Cain făcea cum credea el de cuviinţă. El credea că ştie mai bine decât Dumnezeu ce era bine şi ce nu.

Acceptare

Pe de altă parte, Abel a adus tipul de jertfă pe care l-a cerut Dumnezeu — un animal nevinovat urma să moară şi să îşi verse sângele. Abel merita să moară pentru păcatele proprii, dar Dumnezeu, în îndurarea Sa, a îngăduit ca animalul să moară în locul lui ca înlocuitor. Când Abel şi-a adus jertfa înaintea Domnului, el avea încredere că El Îşi va ţine cuvântul — de a trimite un Izbăvitor — pentru ca să îl mântuiască cumva pe el de pedeapsa cumplită a păcatului. Este puţin probabil ca Abel să fi ştiut cum urma acest Izbăvitor să Îşi împlinească rolul, dar este clar că Abel se încredea în Dumnezeu pentru soluţia la problema păcatului.

Prin credinţă a adus Abel lui Dumnezeu o jertfă mai bună decât Cain. Prin ea a căpătat el mărturia că este neprihănit, căci Dumnezeu a primit darurile lui…

Evrei 11:4

Când Abel venea înaintea lui Dumnezeu prin credinţă, jertfa lui asigura o învelitoare-ispăşitoare pentru păcat. Când Dumnezeu se uita la Abel, El nu mai vedea păcatul acestuia. Într-un fel, Dumnezeu l-a trecut cu vederea. În ochii lui Dumnezeu, Abel era neprihănit (perfect), şi acum putea fi acceptat în prezenţa Sa.

Blândeţea Lui Dumnezeu

În ceea ce-l priveşte pe Cain, el pur şi simplu nu era foarte încântat de ceea ce a făcut Dumnezeu.

…Cain s-a mâniat foarte tare, şi i s-a posomorât faţa.

Şi Domnul a zis lui Cain: “Pentru ce te-ai mâniat, şi pentru ce ţi s-a posomorât faţa? Nu-i aşa? Dacă faci bine, vei fi bine primit; dar dacă faci rău, păcatul pândeşte la uşă; dorinţa lui se ţine după tine, dar tu să-l stăpâneşti.”

Geneza 4:5-7

Dumnezeu a încercat să îi arate cu blândeţe lui Cain că se îndrepta spre lucruri nu tocmai bune, că natura lui păcătoasă urma să îl distrugă. El i-a arătat lui Cain faptul că ar fi acceptat dacă şi el ar veni înaintea Sa aşa cum a venit Abel. Răspunsul lui Cain nu este înregistrat nicăieri. El era supărat.

Întrebări, Întrebări

Cain a zis fratelui său Abel: “Haidem să ieşim la câmp.” Dar pe când erau la câmp, Cain s-a ridicat împotriva fratelui său Abel, şi l-a omorât.

Domnul a zis lui Cain: “Unde este fratele tău Abel?”

Geneza 4:8,9

În acelaşi mod în care i-a chestionat pe Adam şi Eva, Îl vedem pe Domnul punându-i întrebări lui Cain. Dumnezeu nu avea nevoie să îi pună întrebări lui Cain în legătură cu cele întâmplate. Dumnezeu ştie totul: El ştia exact ce se întâmplase. Dar îi dădea ocazia lui Cain să mărturisească tot. Dar, exact ca Adam şi Eva, cuvintele lui Cain au scos la iveală ce avea el în inimă:

Cain: “Nu ştiu. Sunt eu păzitorul fratelui meu?”

Dumnezeu: “Ce ai făcut? Glasul sângelui fratelui tău strigă din pământ la Mine.”

Geneza 4:9,10

Păcatul nu poate fi ascuns. Cain l-a ucis pe fratele său şi apoi a încercat să scape de mărturisire. Dumnezeu Şi-a îndreptat degetul spre Cain — Tu ai făcut-o! Nu există nici o indicaţie a faptului că ar fi existat remuşcări din partea lui Cain pentru faptele lui. Dumnezeu putea să îl distrugă, dar în îndurarea Lui, El l-a exilat pe Cain într-o altă regiune. Rasa umană a demarat într-un mod scandalos.

Set

Adam s-a împreunat iarăşi cu nevastă-sa; ea a născut un fiu, şi i-a pus numele Set; “Căci,” a zis ea, “Dumnezeu mi-a dat o altă sămânţă în locul lui Abel, pe care l-a ucis Cain.”

Lui Set i s-a născut şi lui un fiu, şi i-a pus numele Enos. Atunci au început oamenii să cheme Numele Domnului.

Geneza 4:25,26

Deşi Set s-a născut având o natură păcătoasă, el s-a încrezut în Dumnezeu aşa cum a făcut Abel. Prin Set şi prin descendenţii lui, Dumnezeu urma să Îl trimită pe Mântutor. Dumnezeu Îşi ţinea promisiunea.

Moarte

Iată că a venit timpul să îl părăsim pe Adam. Biblia spune că el a avut o familie numeroasă şi a trăit până la o vârstă extrem de înaintată. Unii învăţaţi au sugerat că efectul de seră în creaţia de început putea să îl protejeze pe om de radiaţiile cosmice nocive, omul putând astfel să trăiască intervale de timp incredibil de lungi, înregistrate în istoria începuturilor. Alţii au venit cu ideea că acumulările de mutaţii degenerative erau reduse pe atunci, fapt ce îi îngăduia omului să trăiască mai mult. Deşi este posibil să existe adevăr în aceste teorii, tot mai mulţi oameni de ştiinţă cred că lungimea vieţii unei persoane este determinată de o limită stabilită genetic. La început, acea limită genetică este posibil să fi fost stabilită la o valoare mai mare. Vom vedea mai târziu care putea să fi fost lucrul care a provocat schimbarea. Oricare să fi fost motivul, Biblia spune că în cele din urmă Cuvântul lui Dumnezeu s-a adeverit în ceea ce-l privea pe Adam.

După naşterea lui Set, Adam a trăit opt sute de ani; şi a născut fii şi fiice. Toate zilele pe care le-a trăit Adam, au fost de nouă sute trei zeci de ani; apoi a murit.

Geneza 5:4,5

Cu Cine S-au Căsătorit Set Şi Cain?

Biblia spune că Adam şi Eva au avut şi alţi fii şi fiice. Se sugerează oarecum că în această perioadă a istoriei, fraţii şi surorile s-ar fi căsătorit între ei. Fiindcă încă nu trecuse timp suficient pentru ca să apară un număr semnificativ de mutaţii genetice în zestrea genetică moştenită de copii, nu puteau să apară efecte negative în urma unor astfel de căsătorii. Mai târziu în istoria Bibliei, vom vedea că astfel de căsătorii au fost interzise.

Ce S-a Întâmplat Cu Abel După Ce A Murit?

Deşi Biblia nu menţionează în mod explicit unde s-a dus duhul lui Abel când a fost ucis, noi ştim din alte pasaje ale Scripturii că cei ce mureau mergeau într-un loc numit Paradis, un loc pregătit de Dumnezeu pentru bărbaţii şi femeile care au crezut în El. Unii învăţaţi ai Bibliei, referindu-se la acea perioadă a istoriei fac diferenţa dintre Paradis şi Cer, dar toţi cad de acord asupra faptului că acum cele două sunt unul şi acelaşi loc.

Biblia nu ne spune foarte multe despre Cer, poate fiindcă este prea greu de înţeles pentru minţile noastre limitate de muritori. Un scriitor al Scripturii căruia i s-a dat ocazia să arunce o privire în acest loc, şi-ar fi dorit să se poată exprima prin cuvinte concrete — dar el a apelat la imagini în cuvinte pentru a se face înţeles. Când te uiţi la ceea ce a creat Dumnezeu în şase zile, este copleşitor să te gândeşti la ce ar putea face în secole de meşterire. Biblia spune că Cerul este un loc real în care locuiesc oameni reali. Va fi ceva asemănător cu Edenul, doar că incomparabil mai bine.

Natura păcătoasă a omului nu va mai exista.

Nimic întinat nu va intra în ea, nimeni care trăieşte în spurcăciune şi în minciună; ci numai cei scrişi în cartea vieţii…

Apocalipsa 21:27

Omul va avea o neprihănire acceptabilă în totalitate înaintea lui Dumnezeu. Gândindu-se la faptul că Îl va vedea pe Domnul, unul dintre scriitorii Bibliei a scris…

…ce vom fi nu s-a arătat încă… atunci când se va arăta El, vom fi ca El pentru că Îl vom vedea aşa cum este.

1 Ioan 3:2

Relaţia unică între Dumnezeu şi om va fi restaurată.

Iată cortul lui Dumnezeu este cu oamenii! El va locui cu ei, şi ei vor fi poporul Lui, şi Dumnezeu însuşi va fi cu ei. El va fi Dumnezeul lor.

Apocalipsa 21:3

Tot ce are legătură cu viaţa, va fi desăvârşit.

[Dumnezeu] va şterge orice lacrimă din ochii lor. Şi moartea nu va mai fi. Nu va mai fi nici tânguire, nici ţipăt, nici durere, pentru că lucrurile dintâi au trecut. Cel ce şedea pe scaunul de domnie a zis: “Iată, Eu fac toate lucrurile noi.”

Apocalipsa 21:4,5

Nu vor exista înmormântări sau relaţii rupte, morminte şi despărţiri ce frâng inima, spitale sau lipsă de adăpost, trupuri ciuntite sau sănătate şubredă, cârje sau beţe.

Dimpotrivă, Cerul va fi un loc al bucuriei şi al plăcerii veşnice.

…înaintea Feţei Tale sunt bucurii nespuse, şi desfătări veşnice în dreapta Ta.

Psalmi 16:11

Trupurile noastre nu vor fi limitate temporal sau spaţial. Se pare că ne vom putea deplasa instantaneu. Evident, vom putea şi să îi recunoaştem pe oamenii pe care i-am cunoscut sau despre care am auzit aici pe Pământ.

Cel puţin o parte a Cerului va fi reprezentată de un oraş mare. S-a calculat că dacă ar fi folosită doar 25% din suprafaţa oraşului, ar putea fi comod găzduiţi 20 de miliarde de oameni. Acest oraş este numit Noul Ierusalim.

…m-a dus… şi mi-a arătat cetatea sfântă, Ierusalimul,… având slava lui Dumnezeu. Lumina ei era ca o piatră prea scumpă, ca o piatră de iaspis, străvezie ca cristalul. Era înconjurată cu un zid mare şi înalt. Avea douăsprezece porţi, şi la porţi, doisprezece îngeri…

Apocalipsa 21:10-12

Porţile ei nu se vor închide ziua, fiindcă în ea nu va mai fi noapte.

Apocalipsa 21:25

Uliţa cetăţii era de aur curat, ca sticla străvezie.

Apocalipsa 21:21

Şi mi-a arătat un râu cu apa vieţii, limpede ca cristalul, care ieşea din scaunul de domnie al lui Dumnezeu…

Apocalipsa 22:1

Acesta va fi un oraş cum nimeni nu a mai văzut — fără poluare, fără rugină, fără degradare, fără hoţi, fără nelegiuire, fără frică — perfect în toate detaliile. Toţi locuitorii Cerului vor trăi acolo pentru totdeauna.

Acolo nu va mai fi noapte. Şi nu vor mai avea trebuinţă nici de lampă, nici de lumina soarelui, pentru că Domnul Dumnezeu îi va lumina. Şi vor împărăţi în vecii vecilor.

Apocalipsa 22:5

…voi locui în Casa Domnului până la sfârşitul zilelor mele.

Psalmi 23:6

Poate că putem încheia această secţiune cu următorul verset, care, deşi nu se limitează la Cer, ne dă cu siguranţă o idee despre ceea ce Dumnezeu are pus deoparte pentru noi.

“Lucruri, pe care ochiul nu le-a văzut, urechea nu le-a auzit, şi la inima omului nu s-au suit, aşa sunt lucrurile, pe care le-a pregătit Dumnezeu pentru cei ce -L iubesc.”

1 Corinteni 2:9

Secțiunea 3 — Doi Câte Doi

Mulţi văd Biblia ca o continuă succesiune de minuni uimitoare. De fapt, minunile erau tocmai excepţiile. Urmau să treacă secole înainte ca să se mai întâmple ceva ce să cutremure întregul Pământ. În momentul în care ne găsim în povestire, Biblia menţionează nu mai puţin de 10 generaţii care au trecut înainte ca următorul mare eveniment din istoria lumii să aibă loc. Fiecare dintre acele generaţii reprezintă o perioadă îndelungată, în timpul căreia populaţia Pământului a crescut în mod semnificativ.

Au trecut sute şi sute de ani, dar Dumnezeu nu Şi-a uitat angajamentul luat de a trimite Izbăvitorul Promis. Fiecare generaţie îi avea pe cei care L-au crezut pe Dumnezeu. Deşi populaţia globului creştea rapid, numărul celor care se încredeau în Dumnezeu nu creştea în aceeaşi măsură. Biblia menţionează că toţi, cu excepţia câtorva, I-au întors spatele.

Violenţă

Omenirea nu doar că L-a respins pe Dumnezeu, dar înclina spre a-l urma pe Satan cu toată pasiunea pe care o poate avea omul. Biblia spune:

Domnul a văzut că răutatea omului era mare pe pământ, şi că toate întocmirile gândurilor din inima lui erau îndreptate în fiecare zi numai spre rău.

Pământul era stricat înaintea lui Dumnezeu, pământul era plin de silnicie. Dumnezeu S-a uitat spre pământ, şi iată că pământul era stricat; căci orice făptură îşi stricase calea pe pământ.

Geneza 6:5,11,12

Dacă te uiţi puţin la unele dintre naţiunile lumii care ne umplu ecranele televizoarelor la jurnalele zilnice de ştiri cu prezentări ale anarhiei, războiului, violenţei şi violurilor, atunci vei avea o idee destul de clară despre cum era în vremurile acelea. Scriptura spune că gândurile omului erau permanent îndreptate spre rău. Domneau perversiunea şi haosul. Lumea a devenit un loc al morţii.

Trăind Pentru Sine

În plus, Biblia spune că societatea acelor zile era concentrată la a trăi pentru sine.[2] Ceea ce a spus Dumnezeu nu mai era important. Omul a dispreţuit planul lui Dumnezeu şi a dezvoltat o filozofie de viaţă care excludea orice dorinţă de a-L căuta pe El. Omul nici măcar nu încerca să creeze o punte peste prăpastie.

Deşi neprihănirea era departe de gândul omului, în cazul păcatului era tocmai invers.

Fiindcă, măcar că au cunoscut pe Dumnezeu, nu L-au proslăvit ca Dumnezeu, nici nu I-au mulţămit; ci s-au dedat la gândiri deşarte, şi inima lor fără pricepere s-a întunecat. S-au fălit că sunt înţelepţi, şi au înnebunit; şi au schimbat slava Dumnezeului nemuritor într-o icoană care seamănă cu omul muritor, păsări, dobitoace cu patru picioare şi târâtoare.

De aceea, Dumnezeu i-a lăsat pradă necurăţiei, să urmeze poftele inimilor lor; aşa că îşi necinstesc singuri trupurile; căci au schimbat în minciună adevărul lui Dumnezeu, şi au slujit şi s-au închinat făpturii în locul Făcătorului, care este binecuvântat în veci! Amin.

Din pricina aceasta, Dumnezeu i-a lăsat în voia unor patimi scârboase; căci femeile lor au schimbat întrebuinţarea firească a lor într-una care este împotriva firii; tot astfel şi bărbaţii, au părăsit întrebuinţarea firească a femeii, s-au aprins în poftele lor unii pentru alţii, au săvârşit parte bărbătească cu parte bărbătească lucruri scârboase, şi au primit în ei înşişi plata cuvenită pentru rătăcirea lor.

Fiindcă n-au căutat să păstreze pe Dumnezeu în cunoştinţa lor, Dumnezeu i-a lăsat în voia minţii lor blestemate, ca să facă lucruri neîngăduite.

Astfel au ajuns plini de ori ce fel de nelegiuire, de curvie, de viclenie, de lăcomie, de răutate; plini de pizmă, de ucidere, de ceartă, de înşelăciune, de porniri răutăcioase; sunt şoptitori, bârfitori, urâtori de Dumnezeu, obraznici, trufaşi, lăudăroşi, născocitori de rele, neascultători de părinţi, fără pricepere, călcători de cuvânt, fără dragoste firească, neînduplecaţi, fără milă. Şi, măcar că ştiu hotărârea lui Dumnezeu, că cei ce fac asemenea lucruri, sunt vrednici de moarte, totuşi, ei nu numai că le fac, dar şi găsesc de buni pe cei ce le fac.[3]

Romani 1:21-32

Biblia spune că în acest moment din istorie, omul îşi vânduse sufletul păcatului. Dar, aşa cum am văzut mai înainte, păcatul îşi are consecinţele lui. Întotdeauna. Aşa cum sfidarea legii gravitaţiei are drept consecinţe vânătăi şi oase rupte, şi ignorarea cuvântului lui Dumnezeu are consecinţe. Dumnezeu nu putea trece păcatul cu vederea. Biblia spune că Dumnezeu era mâhnit de el.

Şi Domnul a zis: “Am să şterg de pe faţa pământului pe omul pe care l-am făcut…”

Geneza 6:7

O fi avut omul o filozofie de viaţă care Îl excludea pe Dumnezeu, dar Dumnezeu încă îl considera pe om responsabil de comportamentul său.

Noe

Cu toate acestea, un om şi familia lui erau diferiţi. Scriptura spune că…

Noe a căpătat milă înaintea Domnului… Noe era un om neprihănit şi fără pată între cei din vremea lui: Noe umbla cu Dumnezeu.

Geneza 6:8-10

Deşi Noe era un om cu o trăire curată, Biblia afirmă foarte clar că el era totuşi un păcătos. După legea păcatului şi a morţii, Noe trebuia să moară pentru acel păcat. Dar Biblia mai spune şi că Noe aducea jertfă animală înaintea lui Dumnezeu, dovadă că el a recunoscut nevoia de a avea un înlocuitor nevinovat care să plătească pedeapsa cu moartea în locul lui. Noe a crezut că Domnul îl va salva cumva de consecinţele păcatelor lui. Scriptura spune că fiindcă Noe s-a încrezut în Dumnezeu, el era considerat neprihănit în ochii Domnului. Noe avea o relaţie corectă cu Dumnezeu, lucru indicat de cuvintele: “…umbla cu Dumnezeu.”

Atunci Dumnezeu a zis lui Noe: “Sfârşitul oricărei făpturi este hotărât înaintea Mea, fiindcă au umplut pământul de silnicie; iată, am să-i nimicesc împreună cu pământul. Fă-ţi o corabie din lemn de gofer (chiparos); corabia aceasta s-o împarţi în cămăruţe, şi s-o tencuieşti cu smoală pe dinlăuntru şi pe dinafară.

Geneza 6:13,14

Calea De Scăpare

Dumnezeu i-a spus lui Noe să construiască o arcă — un vapor. Dar nu era vorba de o bărcuţă cu vâsle. Era un vapor mare, asemănător cu fregatele moderne ce traversează oceanele în zilele noastre. Avea mai multe punţi, un sistem de ventilaţie încorporat şi o uşă, o singură uşă. Vasul era construit din lemn acoperit cu smoală, o metodă obişnuită de izolare a unui vapor în secolele trecute.[4] Arca a rămas cel mai mare vas construit vreodată, până ce proporţiile ei au fost aproape dublate în 1844 prin construirea vaporului Great Britain. Dimensiunile arcei încă sunt considerate ideale pentru un vapor mare şi stabil. Ea nu a fost construită pentru a avea viteză ci pentru a menţine, a păstra, a conserva viaţa. Dumnezeu i-a spus lui Noe:

“Şi, iată că Eu am să fac să vină un potop de ape pe pământ, ca să nimicească orice făptură de supt cer, care are suflare de viaţă; tot ce este pe pământ va pieri.

Dar cu tine fac un *legământ; să intri în corabie, tu şi fiii tăi, nevastă-ta şi nevestele fiilor tăi împreună cu tine.

*Legământ: un acord, o promisiune sau un contract.

Din tot ce trăieşte, din orice făptură, să iei în corabie câte două din fiecare soi, ca să le ţii vii cu tine: să fie o parte bărbătească şi o parte femeiască. Din păsări după soiul lor, din vite după soiul lor, şi din toate târâtoarele de pe pământ după soiul lor, să vină la tine înlăuntru câte două din fiecare soi, ca să le ţii cu viaţă. Şi tu, ia-ţi din toate bucatele care se mănâncă, şi fă-ţi merinde din ele, ca să-ţi slujească de hrană ţie şi lor.”

Aşa a şi făcut Noe: a făcut tot ce-i poruncise Dumnezeu.

Geneza 6:17-22

Ascultare

Fiindcă Noe L-a crezut pe Dumnezeu, a ascultat de El. Dar faptul acesta nu a făcut ca instrucţiunile lui Dumnezeu să fie mai uşor de urmat. Noe nu a mai construit niciodată un vapor, sau cu siguranţă nu unul de mărimea aceasta. Şi cum urma să le explice vecinilor lui noţiunea de inundaţie mondială?

Dumnezeu a spus că potopul urma să aibă loc peste 120 de ani. [5] În timpul acesta Noe nu doar a supravegheat construirea vaporului ci i-a şi avertizat pe toţi cei care erau dispuşi să asculte despre judecata care venea.[6]

Biblia ne spune că înainte de potop oamenii trăiau până la vârste de sute de ani. Au fost sugerate diferite teorii care vroiau să explice motivul, dar nu se dă nici un motiv în Biblie. Este pur şi simplu prezentată ca o stare de fapt. Luând în considerare cât trăiau oamenii atunci, cei 120 de ani cât a durat construirea arcei se încadrau bine în perioada de viaţă. După potop, lungimea vieţii s-a scurtat considerabil într-atât încât un om de 90 de ani era considerat bătrân.

Au fost scrise multe cărţi bune despre potop şi despre impactul pe care l-a avut acesta asupra climatului lumii şi asupra configuraţiei Pământului. Aceste cărţi prezintă teorii raţionale bazate pe informaţiile din Biblie şi pe observaţii ştiinţifice. Având la dispoziţie surse atât de detailate, nu am îndrăznit să le copiez. Cu toate acestea, în următoarele câteva pagini, voi face scurte referiri la câteva dintre aceste teorii, cu speranţa că ele vă vor ajuta să înţelegeţi fără să vă pierdeţi în detalii.

Domnul a zis lui Noe: “Intră în corabie, tu şi toată casa ta; căci te-am văzut fără prihană înaintea Mea în neamul acesta de oameni.”

Geneza 7:1

Noe a făcut tot ce-i poruncise Domnul.

Geneza 7:5

În aceeaşi zi au intrat în corabie: Noe, Sem, Ham şi Iafet, fiii lui Noe, nevasta lui Noe şi cele trei neveste ale fiilor lui cu ei.

Ei, şi toate fiarele câmpului, după soiul lor, toate vitele după soiul lor, toate târâtoarele care se târăsc pe pământ după soiul lor, toate păsările după soiul lor, toate păsărelele, tot ce are aripi. Au intrat în corabie la Noe, două câte două, din orice făptură care are suflare de viaţă. Cele care au intrat, erau câte o parte bărbătească şi câte o parte femeiască, din orice făptură, după cum poruncise Dumnezeu lui Noe.

Apoi Domnul a închis uşa după el.

Geneza 7:13-16

O Uşă

A fost nevoie de câţiva ani pentru a încărca arca. Noe a luat câte o pereche din fiecare soi de animale la bord, cu excepţia câtorva. Numărând şi soiurile care au dispărut, vaporul avea suficient spaţiu pentru a le găzdui pe toate, animalele ocupând, după estimări, doar 60% din spaţiul vasului.[7] Spaţiul rămas era folosit probabil ca depozit pentru hrană. Luând puii unor animale mari probabil a ajutat la economisirea spaţiului. Pentru a economisi hrana, unele animale e posibil să fi hibernat. Desigur, Dumnezeu avea abilitatea să le menţină pe toate în viaţă în orice mod ales de El.

După ce s-a terminat încărcarea, Dumnezeu i-a închis în arcă. Când a venit judecata şi apele au început să crească, oricâte bătăi s-ar fi auzit, nu l-ar fi putut motiva pe Noe să deschidă trapa. Şi nici nu trebuia Noe sau familia lui să se teamă că uşa ar putea fi spartă de potopul duduitor. Ei erau în siguranţă deplină fiindcă Dumnezeu a închis uşa — unica şi singura uşă a siguranţei. El i-a încuiat pe cei care au crezut şi i-a lăsat afară pe cei răzvrătiţi.

Dumnezeu este îndurător. El i-a acordat omenirii 120 de ani pentru a se întoarce de la căile ei păcătoase şi să aibă parte de îndurarea Lui. Acum timpul a expirat. A venit judecata, aşa cum a spus Dumnezeu. Uneori omul ameninţă fără să-şi ducă la bun sfârşit ameninţarea, dar Dumnezeu se ţine întotdeauna de cuvânt.

În anul al şase sutelea al vieţii lui Noe, în luna a doua, în ziua a şaptesprezecea a lunii, în ziua aceea, s-au rupt toate izvoarele Adâncului celui mare şi s-au deschis stăvilarele cerurilor. Ploaia a căzut pe pământ patruzeci de zile şi patruzeci de nopţi.

Geneza 7:11,12

Izvoarele Şi Zăgazurile Cerurilor

Au fost desenate tot felul de imagini despre un bătrân pe un vaporaş mic, înconjurat de animale, udat până la piele de o rafală de ploaie. Acele eforturi de a ilustra această povestire sunt greşite. Trebuie să fi fost nebun — şi mort — să fi rămas afară în furtuna care s-a declanşat peste lume.

Mai întâi Pământul s-a rupt eliminând cantităţi masive de apă subterană. Biblia vorbeşte despre ruperea izvoarelor Adâncului celui mare. S-a sugerat că apa, având o presiune foarte mare, a fost aruncată la înălţimi mari spre cer. Mai apoi, acea apă, împreună cu apa din atmosferă a căzut pe Pământ pe măsură ce s-au deschis stăvilarele cerurilor. O astfel de ruptură a scoarţei planetei trebuie să fi implicat o activitate vulcanică uriaşă. Este posibil ca acum să fi avut loc procesul cunoscut sub numele de migrare a continentelor. Folosind supercomputere, unul dintre cei mai mari specialişti din lume în tectonica plăcilor, a realizat un model tridimensional al întregului proces de migrare a continentelor ce a avut loc în doar câteva luni.[8] În timp ce apăreau fisuri pe scoarţa Pământului, bucăţi mari de la suprafaţă au fost împinse în adâncuri, spre interiorul Pământului, refăcând fundul oceanelor şi a suprafeţele continentelor. Cuvântul care descrie acest eveniment în ebraică înseamnă inundaţie catastrofică. În Biblie acest cuvânt este folosit doar pentru a descrie acest potop. Nici o altă inundaţie nu a fost măcar aproape de a-l egala. Deşi multe dintre lucrurile care s-au întâmplat pot fi explicate prin ştiinţele naturii, trebuie să ne amintim că un Dumnezeu atotputernic putea crea fără nici o piedică circumstanţele potopului şi rezultatele catastrofale care l-au însoţit.

Ploaia a durat timp de 40 de zile, dar bazat pe text, se pare că apa a continuat să se reverse din izvoarele adâncului timp de 150 de zile.

Potopul a fost patruzeci de zile pe pământ. Apele au crescut şi au ridicat corabia, şi ea s-a înălţat deasupra pământului. Apele au ajuns mari şi au crescut foarte mult pe pământ, şi corabia plutea pe deasupra apelor. Apele au ajuns din ce în ce mai mari şi toţi munţii înalţi, care sunt supt cerul întreg, au fost acoperiţi.

Geneza 7:17-19

Tot ce răsufla, tot ce avea suflare de duh de viaţă în nări, tot ce era pe pământul uscat, a murit. Toate făpturile care erau pe faţa pământului au fost nimicite, de la om până la vite, până la târâtoare şi până la păsările cerului: au fost nimicite de pe pământ. N-a rămas decât Noe şi ce era cu el în corabie.

Geneza 7:22,23

Dumnezeu Şi-a adus aminte de Noe, de toate vieţuitoarele şi de toate vitele care erau cu el în corabie; şi Dumnezeu a făcut să sufle un vânt pe pământ, şi apele s-au potolit. Izvoarele Adâncului şi stăvilarele cerurilor au fost închise, şi ploaia din cer a fost oprită. Apele au scăzut de pe faţa pământului, scurgându-se şi împuţinându-se, şi, după o sută cincizeci de zile, apele s-au micşorat.

Geneza 8:1-3

Apa a acoperit munţii în totalitate, dar după Potop ea s-a retras în văi, care, se presupune că au devenit albii pentru oceane.

…Apele stăteau pe munţi, dar la ameninţarea ta au fugit… suindu-se pe munţi şi pogorându-se în văi, până la locul pe care li-l hotărâsei Tu. Le-ai pus o margine pe care nu trebuie s-o treacă, pentru ca să nu se mai întoarcă să acopere pământul.

Psalmi 104:6-9

O Planetă Diferită

Noe şi familia lui au stat în arcă timp de 371 de zile înainte ca Dumnezeu să deschidă uşa şi să îi lase afară. Cu mult timp înainte de ziua aceea apele s-au retras şi arca a acostat într-o regiune muntoasă. Când ei au părăsit arca, pământul nu era doar uscat ci a şi început să rodească din nou.

Atunci Dumnezeu a vorbit lui Noe, şi i-a zis: “Ieşi din corabie, tu şi nevastă-ta, fiii tăi şi nevestele fiilor tăi cu tine! Scoate afară împreună cu tine toate vieţuitoarele de tot felul care sunt cu tine, atât păsările cît şi vitele şi toate târâtoarele care se târăsc pe pământ: să mişune pe pământ, să crească şi să se înmulţească pe pământ.”

Şi Noe a ieşit afară cu fiii săi, cu nevastă-sa şi cu nevestele fiilor săi.

Noe a zidit un altar Domnului; a luat din toate dobitoacele curate şi din toate păsările curate, şi a adus arderi de tot pe altar. Domnul a mirosit un miros plăcut…

Geneza 8:15-18,20,21

O Promisiune

Primul lucru pe care l-a făcut Noe după ce a ieşit din arcă a fost să construiască un altar şi să aducă ca jertfă un animal nevinovat ca jertfă de sânge pentru Dumnezeu. Jertfa nu a îndepărtat păcatul, dar a reprezentat ceea ce era necesar pentru a plăti datoria — sânge vărsat prin moarte. Era dovada faptului că Noe avea încredere în Dumnezeu, crezând că Domnul se va ţine de cuvânt şi îi va salva cumva pe el şi pe familia lui de consecinţele păcatului. Dumnezeu era mulţumit.

Dumnezeu a binecuvântat pe Noe şi pe fiii săi, şi le-a zis: “Creşteţi, înmulţiţi-vă, şi umpleţi pământul.”

Geneza 9:1

“Iată, Eu fac un legământ cu voi, şi cu sămânţa voastră, care va veni după voi… că nici o făptură nu va mai fi nimicită de apele potopului, şi nu va mai veni potop ca să pustiască pământul.”

Şi Dumnezeu a zis: “Iată semnul legământului pe care-l fac între Mine şi voi… curcubeul Meu, pe care l-am aşezat în nor, el va sluji ca semn al legământului dintre Mine şi pământ.”

Geneza 9:9,11-13

Dumnezeu a promis că nu va mai distruge lumea niciodată printr-un potop. De câte ori ploua, curcubeul urma să fie un semn de reamintire al acelei promisiuni. Deşi au trecut mii de ani de la Potop, Dumnezeu a rămas credincios cuvântului Său.

Fiii lui Noe, care au ieşit din corabie, erau: Sem, Ham şi Iafet. Aceştia au fost cei trei fii ai lui Noe, şi din ei s-au răspândit oameni peste tot pământul.

Geneza 9:18,19

Omul avea acum şansa unui nou început.

Toate zilele lui Noe au fost de nouă sute cincizeci de ani; apoi a murit.

Geneza 9:29

Dar Ce Se Întâmplă Cu Dinozaurii, Fosilele, Cărbunii Şi Petrolul?

Nu putem găsi cuvântul dinozaur în Biblie — cuvântul este unul recent, inventat în 1841 de un anatomist englez. Cu toate acestea, primele cărţi ale Bibliei fac referiri la animale care nu au echivalent în prezent. Două dintre animalele mai mari menţionate se aseamănă surprinzător de bine cu fosilele găsite.[9]

Din ceea ce spune Biblia se poate presupune că Dumnezeu a creat dinozaurii şi ei au trăit împreună cu omul de la început. Dinozaurii par să fi fost reptile, dintre care majoritatea continuau să crească de-a lungul vieţii. Dacă ei *trăiau la fel de mult ca oamenii dinainte de potop, se explică dimensiunile mari la care au ajuns unii.

*Mulţi oameni trăiau peste 900 de ani.

Biblia menţionează că o pereche din fiecare soi de animale de uscat trebuia să intre în arcă. Este uşor de înţeles de ce numai puii au fost luaţi, nu doar pentru a economisi spaţiu, ci şi pentru a extinde la maxim perioada de înmulţire în anii de după potop. De vreme ce mărimea medie a unui dinozaur era cea a unui ponei mic, şi chiar şi cei mai mari dinozauri la naştere nu erau mai mari decât o minge de fotbal, calculele demonstrează că era spaţiu suficient pentru ei pe arcă.

Iar în ceea ce priveşte dispariţia lor, putem doar să speculăm. În ultimele câteva decenii, multe specii au dispărut, dar până şi în aceste cazuri recente este greu să se găsească cauza exactă. A merge milenii întregi înapoi în timp este chiar şi mai greu. De vreme ce climatul pare să se fi schimbat radical după potop, s-a presupus că ar fi fost greu pentru astfel de animale să supravieţuiască.

Condiţiile create de inundaţie dau răspuns la multe întrebări pe care ni le punem legat de natură. De exemplu, cantitatea masivă de sediment creată de potop, greutatea extremă a apei, gradul uriaş de eroziune — toate pot să explice depozitele de cărbuni, petrol şi fosile pe care le găsim acum. Multe dintre fosile aduc dovezi copleşitoare că au fost îngropate rapid şi în mod catastrofic, deseori în cimitire mari de fosile. Simpla existenţă a unei fosile bine conservate, cum ar fi peştii, dovedeşte că aceasta a fost îngropată brusc, sedimentul învelitor întărindu-se rapid, înainte ca prădătorii, bacteriile şi intrarea în putrefacţie să îi distrugă caracteristicile.

Secțiunea 4 — Babel

Al zecelea capitol al cărţii Geneza este deseori numit şi “Cartea neamurilor”. El ne spune de unde au apărut grupurile etnice majore, începând cu cei trei fii ai lui Noe. Capitolul se încheie cu următorul verset:

Acestea sunt familiile fiilor lui Noe, după spiţa neamului lor, după neamurile lor. Şi din ei au ieşit neamurile care s-au răspândit pe pământ după potop.

Geneza 10:32

Din nou, trecuseră secole şi populaţia Pământului a crescut. Povestea noastră se mută acum în ceea ce istoricii numesc leagănul civilizaţiei: Mesopotamia antică, Irakul din zilele noastre.

Tot pământul avea o singură limbă şi aceleaşi cuvinte. Pornind ei înspre răsărit, au dat peste o câmpie în ţara Şinear; şi au descălecat acolo.

Şi au zis unul către altul: “Haidem! să facem cărămizi, şi să le ardem bine în foc.” Şi cărămida le-a ţinut loc de piatră, iar smoala le-a ţinut loc de var. Si au mai zis: “Haidem! să ne zidim o cetate şi un turn al cărui vârf să atingă cerul, şi să ne facem un nume, ca să nu fim împrăştiaţi pe toată faţa pământului.”

Geneza 11:1-4

Planurile Omului

După potop, Dumnezeu i-a spus omului…

“Creşteţi, înmulţiţi-vă, şi umpleţi pământul.”

Geneza 9:1

Dar acum omul încerca nu doar să schimbe planurile, ci să şi adauge la ele ceva ce venea de la el.

Mai întâi: Omul simţea că toţi semenii lui ar trebui să stea într-un singur loc şi să construiască un oraş mare. Aceasta era neascultare directă faţă de porunca lui Dumnezeu. Din nou omul credea că ştie mai bine decât Dumnezeu ce trebuie făcut.

Precum vedeţi, omul avea o problemă cu ascultarea. V-aţi întrebat vreodată de ce nu este niciodată nevoie să îi învăţaţi pe copiii mici să fie neascultători faţă de mama şi de tata? Un astfel de comportament vine de la sine fiindcă răzvrătirea este ceva natural pentru inima omului. Practic, nouă oamenilor nu ne place să ni se spună ce să facem. Preferăm să facem ceea ce vrem noi. Aceasta era problema oamenilor din Babel.

În al doilea rând: Pe lângă oraş, omul vroia să construiască şi un turn pentru ca să câştige cinste şi onoare pentru sine însuşi. Oamenii ziceau: “Noi vrem…

…să ne facem un nume…”

Geneza 11:4

Nu poţi să nu auzi şoaptele malefice ale lui Satan. Aceasta fusese şi ambiţia lui.

Este de remarcat că Dumnezeu nu era inclus în nici unul dintre aceste planuri. Atunci când omul este ocupat încercând să fie cineva, să îşi facă un nume, atunci poţi fi sigur că este mândrie la mijloc. Dumnezeu va trebui să fie lăsat pe dinafară. Este ridicol să încerci să te înalţi pe tine însuţi când stai lângă un Dumnezeu care este atât de strălucitor, suprem, atât de maiestuos şi atât de puternic. EL va face să arate ridicol pe oricine care vrea să-şi facă un nume. Aşa cum am văzut mai înainte, Biblia spune că Dumnezeu este singurul vrednic să I se înalţe Numele.

Aşa că planurile omului nu s-au potrivit deloc cu instrucţiunile lui Dumnezeu. Din nou, omul acţiona independent de Dumnezeul Prea Înalt.

În Biblie, Babel este prima ocazie cu care se vorbeşte despre religie organizată. Babel, sau ceea ce a devenit cunoscut ca Babilon, este deseori folosit în Scriptură ca un exemplu al eforturilor religioase ale omului. Oamenii, încercând să construiască un turn până la cer, îşi creau propriul mod de a ajunge la Dumnezeu. Ţi-i poţi imagina trudind în căldura tropicală, adunând lut, arzând cărămizile şi lipindu-le unele de altele cu smoală. Trebuie să fi fost o trudă cumplită, având simplul scop de a ajunge la cer. Dar nu a funcţionat. Există o singură cale de a ajunge la Dumnezeu — calea lui Dumnezeu.

O definiţie bună pentru cuvântul religie ar fi următoarea: eforturile omului de a ajunge la Dumnezeu. Omul, prin natura sa, tinde să fie foarte religios. Tot timpul el caută sau creează noi moduri de a-L găsi pe Dumnezeu. Este o căutare fără speranţă. Vom vedea că Biblia afirmă că omul se găseşte într-o pustie spirituală — el este PIERDUT — şi nu poate găsi calea înapoi la Dumnezeu de unul singur. Şi nu poate nici să scape de păcatele sale şi nici să aibă o neprihănire corespunzătoare pentru a deveni acceptabil înaintea Domnului.

În contrast cu religia, Biblia ne învaţă că singura cale adevărată spre Dumnezeu a fost deschisă de Însuşi Domnul, atunci când, în îndurarea Lui, s-a coborât la om şi i-a deschis o cale de scăpare de pedeapsa pentru păcat. Dumnezeu este Cel ce ne scapă. El este Mântuitorul. Biblia afirmă foarte clar că Domnul este Cel care…

…doreşte ca fugarul să nu rămână izgonit dinaintea Lui.

2 Samuel 14:14

Locuitorii din Babel au ignorat acest lucru. Desigur, nici unul dintre eforturile lor de a construi ceva măreţ nu i-a scăpat lui Dumnezeu. Dumnezeu cunoştea deplin ceea ce se întâmpla.

Domnul S-a pogorât[10] să vadă cetatea şi turnul, pe care-l zideau fiii oamenilor. Şi Domnul a zis: “Iată, ei sunt un singur popor, şi toţi au aceeaşi limbă; şi iacă de ce s-au apucat; acum nimic nu i-ar împiedica să facă tot ce şi-au pus în gând.”

Geneza 11:5,6

Dumnezeu ştia ceea ce a dovedit şi istoria, că având o limbă comună, progresul omului în tehnologie este mult mai rapid. Pare să fie un tipar. Cu cât lucrurile sunt mai avansate şi mai confortabile, cu atât omul simte mai puţin nevoia de Dumnezeu. Deşi Dumnezeu i-a dat omului liber arbitru, El nu dorea ca omul să trăiască independent de El.

Împrăştiaţi

Povestirea vorbeşte de la sine. Dumnezeu a luat poziţie pentru a confrunta omul pentru sfidarea lui. Dumnezeu a spus…

“Haidem să *Ne pogorâm şi să le încurcăm acolo limba, ca să nu-şi mai înţeleagă vorba unii altora.”

Şi Domnul i-a împrăştiat de acolo pe toată faţa pământului; aşa că au încetat să zidească cetatea.

Geneza 11:7,8

*Încă o dată observaţi cuvântul ne. Biblia afirmă clar că există un singur Dumnezeu. Atunci, despre cine vorbeşte Domnul când spune “ne”? Vom studia acest lucru mai târziu.

Teoria presupusei migrări a triburilor de băştinaşi din America de Nord şi de Sud, de-a lungul fâşiei Aleutine nu a fost niciodată una fondată. Deşi s-au făcut unele asocieri de limbă, a fost imposibil de dovedit din punct de vedere lingvistic. Motivul pentru care grupuri mici de oameni, izolate din punct de vedere lingvistic, au ajuns din Groenlanda de nord în locuri atât de retrase în adâncimile junglei amazoniene, este dincolo de explicaţii raţionale. Biblia spune că Dumnezeu i-a împrăştiat — şi se pare că exact aşa s-a întâmplat. Fără îndoială, El i-a şi echipat cu cunoştinţe legate de supravieţuirea în noile lor medii.

Oricum să fi fost — pe calea unei fâşii de pământ sau literal — când Dumnezeu i-a împrăştiat, El le-a dat şi limbi noi. El a făcut o treabă meticuloasă. Oricine s-a angajat vreodată la formidabila muncă de a învăţa o nouă limbă ştie că nu vei crea pur şi simplu alte limbi dintr-un capriciu. Unele dintre limbile pe care le-a creat Dumnezeu sunt atât de complexe încât le poate lua lingviştilor specializaţi câţiva ani să le înţeleagă, şi chiar şi atunci, ei nu le înţeleg în totalitate.

Oraşul pe care îl construiau oamenii nu a dispărut, dar a primit un nume nou. Acel nume înseamnă încurcătură.

De aceea cetatea a fost numită Babel, căci acolo a încurcat Domnul limba întregului pământ.

De acolo i-a împrăştiat Domnul pe toată faţa pământului.

Geneza 11:9

De Unde Se Trag Rasele?[11]

Într-un fel există o singură rasă — rasa umană. Biblia face diferenţă între oameni pe baza grupărilor naţionale sau tribale şi nu pe baza culorii pielii sau a aspectului fizic. Dar acele diferenţe există totuşi. Cum s-o fi întâmplat?

De dragul explicaţiei, noi vom alege culoarea pielii, dar acelaşi lucru se va aplica la ochi, forma nasului, structura părului, statură, etc.

Noi ne gândim deseori la piele ca având multe culori, dar, de fapt, pielea are în principal o singură culoare, şi anume melanina. Dacă avem doar puţină melanină, pielea noastră este deschisă la culoare; dacă organismul secretă o cantitate mare, avem piele închisă la culoare. Există şi alţi câţiva factori minori care influenţează culoarea pielii, dar aceşti factori nu sunt specifici unei anumite rase, şi astfel explicaţia de mai jos se aplică şi la ele.

Se ştie de mult timp că dacă o persoană de culoare se căsătoreşte cu o persoană albă, rezultatul final va fi o piele de culoare maro. Dacă doi dintre astfel de descendenţi să căsătoresc între ei, copiii lor pot fi negri, albi, sau orice altă nuanţă de culoare între cele două. De ce? Fiindcă ambii părinţi au o serie de gene necesară pentru a reda întregul spectru de culori.

Acum, dacă aceşti copii care s-au născut cu piele de culoare neagră pură (din căsnicia de mai sus) se căsătoresc cu descendenţi având aceeaşi culoare, şi emigrează într-o zonă unde copiii lor nu au posibilitatea să se căsătorească cu cei de altă culoare, descendenţii lor vor fi negri în fiecare caz. Ei nu vor mai avea genele necesare pentru a produce piele de culoare albă. În circumstanţe similare, acest lucru se va aplica şi celor cu piele de culoare albă, care nu vor mai avea genele necesare producerii pielii de culoare neagră. O astfel de diversificare în două grupuri diferite de culori, care nu implică adăugarea nici unei gene noi celor deja create, poate avea loc chiar şi numai după câteva generaţii. Deşi explicaţia de mai sus a fost scurtată în mod considerabil, oricine poate vedea că nu este o problemă aşa de complexă cum pare la primă vedere.

Biblia spune că toate naţiunile Pământului s-au tras din Noe, din cei trei fii ai lui şi din soţiile lor, care se presupune că ar fi avut piele de culoare maro, cu gene care asigurau posibilitatea apariţiei atât a pielii de culoare albă cât şi neagră la descendenţii lor.

Capitolul Şase

Secțiunea 1 — Avraam

După încurcarea limbilor la Babel, au trecut multe generaţii înainte ca Biblia să înregistreze o nouă intervenţie a lui Dumnezeu în istorie. În timpul acestor ani Domnul nu a uitat de promisiunea Sa de a trimite un Izbăvitor. Deşi majoritatea oamenilor trăiau cu puţine gânduri despre Dumnezeu, fiecare generaţie îi avea pe acei câţiva care credeau în promisiunile Lui. Un astfel de cuplu era şi Avram cu Sarai.

Sarai era stearpă: n-avea copii deloc.

Geneza 11:30

Căminul lui Avram se găsea în oraşul Ur, puţin mai la sud de Babel. Cu toate acestea, urmând instrucţiunile Domnului, el şi-a părăsit casa şi s-a mutat în Haran. Acolo Dumnezeu i-a vorbit a doua oară.

Domnul zisese lui Avram: “Ieşi din ţara ta… şi vino în ţara pe care ţi-o voi arăta. Avram a plecat, cum îi spusese Domnul… Avram avea şaptezeci şi cinci de ani[1], când a ieşit din Haran.”

Geneza 12:1,4

Pentru Avram acesta era un pas mare. El nu putea să se uite într-un atlas, nici să se informeze despre ţară pe pagina ei Web, nici să discute cu un agent de turism. El nici măcar nu ştia unde merge! Dumnezeu nu i-a spus. În timp ce călătorea el trebuia să se încreadă în Dumnezeu că îl va călăuzi zi de zi. Destinaţia lui necunoscută era Canaan, Israelul de astăzi.

Şi au ajuns în ţara Canaan. Şi Avram a zidit acolo un altar Domnului, care i Se arătase.

Geneza 12:5,7

Fiindcă Avram a crezut că Dumnezeu este Salvatorul lui personal de consecinţele păcatelor, el a adus o jertfă de sânge pe un altar ca acoperământ-ispăşitor al păcatului său. Deşi jertfirea animalului era doar o reprezentare vizuală a ceea ce era nevoie pentru ca păcatul să fie îndepărtat, jertfa lui Avram a fost o dovadă clară a faptului că el recunoştea nevoia de a avea un înlocuitor care să suporte pedeapsa cu moartea în locul său. El se încredea în Dumnezeu aşa cum au făcut Abel, Noe şi toţi ceilalţi oameni neprihăniţi în secolele trecute.

Avram trăia o viaţă semi-nomadă, astfel că localnicii îl numeau evreu, un nume care avea sensul de unul care rătăceşte, cel de departe. Fiindcă Avram a stat un timp îndelungat într-un anume loc, oraşul din zonă a preluat numele de Hebron. Din acest moment încolo, Avram şi descendenţii lui urmau să fie amintiţi ca evrei.

Patru Promisiuni

Dumnezeu i-a mai dat lui Avram şi patru promisiuni specifice:

1. Voi face din tine un neam mare…[2]

2. Îţi voi face un nume mare…[3]

3. Voi binecuvânta pe cei ce te vor binecuvânta, şi voi blestema pe cei ce te vor blestema…[4]

4. …toate familiile pământului vor fi binecuvântate în tine.

Geneza 12:2,3

Când Dumnezeu binecuvântează, El acordă favoare şi bunăstare. Când Dumnezeu blestemă, El aduce nenorocire.

Prima promisiune a lui Dumnezeu era o veste bună pentru Avram. Pentru a deveni un neam mare, va trebui să fie tată. Cu toate acestea, de vreme ce el nu avea descendenţi şi Sarai trecuse deja de vârsta la care să poată naşte copii, el era nedumerit de modul în care acest lucru urma să se întâmple. Dar Dumnezeu a promis, deci trebuia să fie adevărat.

Ultima promisiune se baza pe prima şi era o referire directă la Izbăvitor. Dumnezeu îi spunea lui Avram că unul dintre descendenţii lui va fi Unsul, şi că EL va fi o binecuvântare pentru întreaga lume. Biblia spune că Avram L-a crezut pe Dumnezeu şi s-a bucurat „că are să vadă” ziua venirii Izbăvitorului.[5]

După aceste întâmplări, Cuvântul Domnului a vorbit lui Avram într-o vedenie, şi a zis: “Avrame, nu te teme; Eu sunt scutul tău, şi răsplata ta cea foarte mare.”

Avram a răspuns: “Doamne Dumnezeule, ce-mi vei da? Căci mor fără copii…”

[Dumnezeu]…l-a dus afară, i-a zis: “Uită-te spre cer, şi numără stelele, dacă poţi să le numeri.” Şi i-a zis: “Aşa va fi sămânţa ta.”

Avram a crezut pe Domnul, şi Domnul i-a socotit lucrul acesta ca neprihănire.

Geneza 15:1,2,5,6

Această ultimă propoziţie este plină de înţelesuri. Noi ne vom uita la trei cuvinte care au implicaţii profunde. Acele cuvinte sunt neprihănire, socotit şi credinţă. Ultimul este atât de important încât îi voi acorda o secţiune întreagă.

Neprihănire

Am văzut mai devreme că termenul neprihănire este folosit când se face referire la perfecţiunea lui Dumnezeu, la faptul că El nu are nici un defect, că El este sfânt, curat, pur, fără prihană sau păcat.

A-i Fi Socotit

Expresia a-i fi socotit comunică ideea ca cineva să plătească datoria pe care tu o ai la bancă în urma folosirii unei cărţi de credit. Dar ce vrea să spună Biblia când afirmă:

“Avram a crezut pe Domnul, şi Domnul i-a socotit lucrul acesta ca neprihănire.”?

Geneza 15:6

Vă amintiţi acel Certificat de Datornic pe care îl are orice fiinţă umană ca rezultat al păcatului? Păi, şi Avram avea una. Dar fiindcă Avram a crezut promisiunile lui Dumnezeu, Dumnezeu a transferat un credit pe socoteala lui. El i-a dat lui Avram neprihănire.

Era ca şi cum Dumnezeu ar fi spus: „Avrame, fiindcă tu te încrezi în Mine, voi face o plată în avans în contul păcatelor tale. Voi pune perfecţiunea Mea în registrul tău spiritual. Dar tu trebuie să înţelegi că neprihănirea Mea întrece de departe păcătoşenia ta. Ceea ce îţi dau Eu face mai mult decât să compenseze păcatul tău. Poţi considera datoria păcatului tău ca plătită. Şi fiindcă Eu pun în contul tău neprihănirea Mea, ea nu va acoperi doar datoria păcatului tău, ci îţi va da şi toată perfecţiunea de care ai nevoie pentru ca să trăieşti cu Mine în cer.”

Biblia spune că Avram a avut aşa o încredere în faptul că Dumnezeu Îşi va ţine cuvântul încât el…

…aştepta cetatea care are temelii tari, al cărei meşter şi ziditor este Dumnezeu.

Evrei 11:10

Deşi trupul lui Avram urma să moară în cele din urmă, el urma să nu experimenteze pedeapsa teribilă asociată cu moartea a doua. El ştia că va trăi cu Dumnezeu în cer pentru totdeauna.

Mai devreme am pus acea întrebare tip două faţete ale aceleiaşi monede: „Cum putem să scăpăm noi de păcatul nostru şi să câştigăm o neprihănire egală cu neprihănirea lui Dumnezeu pentru ca să fim acceptaţi în prezenţa Lui?” Pentru Avram, răspunsul era uşor: încredere în Dumnezeu, credinţă în promisiunile Lui şi Dumnezeu va purta de grijă.

Secțiunea 2 — Credinţă

Acest al treilea cuvânt poate fi înţeles greşit. Trebuie să înţelegem câteva lucruri despre el aşa cum apare folosit în Biblie.

• Cuvintele şi termenii credinţă, a crede, încredere, a se încrede sunt deseori folosiţi alternativ.

• Adevărata credinţă se zideşte pe fapte, nu pe sentimente. Când stai pe un scaun, ai încredere că te va ţine. Nu stai pe scaun fiindcă ai un sentiment minunat sau o pasiune copleşitoare pentru scaune. Ci mai degrabă, observi că scaunul este solid şi bazându-te pe acest fapt, te laşi pe el cu toată greutatea ta. Credinţa lui Avram se baza pe o certitudine — promisiunea lui Dumnezeu. Era o chestiune de aritmetică simplă.

• Nu contează cantitatea de credinţă[6] pe care o ai, ci în cine îţi pui încrederea. Se poate ca şi credinţa lui Avram să se fi clătinat uneori, dar încrederea lui era înrădăcinată ferm în Dumnezeu.

• Adevărata credinţă biblică nu se opreşte la înţelegerea intelectuală a lucrurilor. Dacă ar face aceasta, nu ar mai fi credinţă adevărată.

Credinţa poate fi ilustrată astfel: Doi prieteni sunt la un târg. Unul îl întreabă pe celălalt: „Crezi că trenuleţul tobogan va rămâne pe şinele acelea?” Celălalt răspunde: „Bine-nţeles!” Apoi primul prieten spune: „Bine, atunci hai să ne dăm cu el!” Dacă al doilea prieten ezită şi începe să caute scuze pentru a nu lua parte la distracţie, e puţin probabil ca el să creadă cu adevărat. Deşi el spune acest lucru cu gura, mult mai important decât afirmaţia lui este că el se îndoieşte în inima lui.

Trenuleţul tobogan poate, pe bună dreptate, să ne provoace rezerve şi pot să existe alte motive bune pentru a nu te da pe ele, dar ideea este următoarea: credinţa ne influenţează faptele.

Credinţa lui Avram a mers dincolo de capacitatea lui de a înţelege. El şi-a bazat viaţa, reputaţia şi acţiunile pe ea. Fiindcă a crezut, a fost ascultător faţă de Dumnezeu şi a călătorit către un pământ străin. Fiindcă a crezut, a adus jertfe, încrezându-se în Dumnezeu că îl va salva de consecinţele păcatului.

Este important să înţelegem că ascultarea lui Avram nu era o încercare de a-I dovedi lui Dumnezeu sau altora autenticitatea credinţei lui. Ci mai degrabă, fiindcă s-a încrezut în Dumnezeu, rezultatul natural a fost că făcea lucrurile pe care Dumnezeu le dorea de la el. Aşa că atunci când auzim cuvintele „Avram a crezut pe Dumnezeu…” trebuie să ne gândim la tot ce implică această afirmaţie. Ca rezultat al credinţei lui Avram, Dumnezeu i-a schimbat numele în Avraam, care înseamnă tată al unei mulţimi, şi Sarai a devenit Sara, nume ce înseamnă prinţesă. Acesta era modul lui Dumnezeu de a spune că El Îşi va ţine promisiunea, deşi amândoi trecuseră de vârsta la care ar fi putut da naştere la copii.

Secțiunea 3 — Isaac

Domnul Şi-a adus aminte de cele ce spusese Sarei, şi Domnul a împlinit faţă de Sara ce făgăduise. Sara a rămas însărcinată, şi a născut lui Avraam un fiu la bătrâneţe, la vremea hotărâtă, despre care-i vorbise Dumnezeu. Avraam a pus fiului său nou născut, pe care i-l născuse Sara, numele Isaac.

Geneza 21:1-3

Dumnezeu Şi-a ţinut promisiunea faţă de Avraam şi Sara, chiar şi la vârsta lor înaintată. El Se ţine întotdeauna de cuvânt şi Îşi găseşte plăcerea în a face imposibilul.

După aceste lucruri, Dumnezeu a pus la încercare pe Avraam, şi i-a zis: “Avraame!”

“Iată-mă”, a răspuns el.

Dumnezeu i-a zis: “Ia pe fiul tău, pe singurul tău fiu, pe care-l iubeşti, pe Isaac; du-te în ţara Moria, şi adu-l ardere de tot acolo, pe un munte pe care ţi-l voi spune.”

Avraam s-a sculat dis de dimineaţă, a pus şaua pe măgar, şi a luat cu el două slugi şi pe fiul său Isaac. A tăiat lemne pentru arderea de tot, şi a pornit spre locul, pe care i-l spusese Dumnezeu. A treia zi, Avraam a ridicat ochii, şi a văzut locul de departe. Şi Avraam a zis slugilor sale: “Rămâneţi aici cu măgarul; eu şi băiatul, ne vom duce până colo să ne închinăm, şi apoi ne vom întoarce la voi.”

Avraam a luat lemnele pentru arderea de tot, le-a pus în spinarea fiului său Isaac, şi a luat în mână focul şi cuţitul. Şi au mers astfel amândoi împreună. Atunci Isaac, vorbind cu tatăl său Avraam, a zis: “Tată!”

“Ce este, fiule?” i-a răspuns el.

Isaac a zis din nou: “Iată focul şi lemnele; dar unde este mielul pentru arderea de tot?”

“Fiule”, a răspuns Avraam, “Dumnezeu însuşi va purta grijă de mielul pentru arderea de tot.” Şi au mers amândoi împreună înainte.

Când au ajuns la locul pe care i-l spusese Dumnezeu, Avraam a zidit acolo un altar, şi a aşezat lemnele pe el. A legat pe fiul său Isaac, şi l-a pus pe altar, deasupra lemnelor. Apoi Avraam a întins mâna, şi a luat cuţitul, ca să junghie pe fiul său. Atunci *Îngerul Domnului l-a strigat din ceruri, şi a zis: “Avraame! Avraame!”

“Iată-mă!” a răspuns el.

*Îngerul a zis: “Să nu pui mâna pe băiat, şi să nu-i faci nimic; căci ştiu acum că te temi de Dumnezeu, întrucât n-ai cruţat pe fiul tău, pe singurul tău fiu, pentru Mine.”

Avraam a ridicat ochii, şi a văzut înapoia lui un berbece, încurcat cu coarnele într-un tufiş; şi Avraam s-a dus de a luat berbecele, şi l-a adus ca ardere de tot în locul fiului său. Avraam a pus locului aceluia numele: “Domnul va purta de grijă. De aceea se zice şi azi: “La muntele unde Domnul va purta de grijă.”

*Îngerul Domnului a chemat a doua oară din ceruri pe Avraam, şi a zis: “Pe Mine însumi jur, zice Domnul: pentru că ai făcut lucrul acesta, şi n-ai cruţat pe fiul tău, pe singurul tău fiu, te voi binecuvânta foarte mult şi-ţi voi înmulţi foarte mult sămânţa , şi anume: ca stelele cerului şi ca nisipul de pe ţărmul mării; şi sămânţa ta va stăpâni cetăţile vrăjmaşilor ei. Toate neamurile pământului vor fi binecuvântate în sămânţa ta, pentru că ai ascultat de porunca Mea!”

Geneza 22:1-18

*Îngerul Domnului în acest caz este un sinonim pentru Dumnezeu. Comparaţi cu Geneza 22:15,16.

Aceasta este o poveste deosebit de profundă. La prima vedere se pare că Dumnezeu aprobă jertfirea copiilor!! Dar uitaţi-vă mai în amănunt.

Singurul Tău Fiu

Cadrul este simplu. Dumnezeu i-a spus lui Avraam să îl ia pe fiul său şi să îl aducă jertfă pe un altar — să îl omoare. Aceasta era o cerere ce implica un preţ mare. Domnul i-a amintit lui Avraam că acesta era singurul său fiu. De parcă ar fi fost nevoie să i se reamintească. Ani întregi el a aşteptat acest fiu şi Isaac era tocmai fiul despre care Dumnezeu a promis că va fi tatăl unui neam fără număr. Domnul a fost foarte clar vorbind despre lucrul acesta şi este evident că un fiu mort nu poate avea descendenţi!

Cererea lui Dumnezeu trebuie să-l fi dezorientat pe Avraam. Este foarte posibil ca el să fi fost martor la jertfele umane practicate de alte naţiuni din acele vremuri şi ştia că era o formă obişnuită de a-i îmbuna pe dumnezei. Totuşi, porunca lui Dumnezeu de a-l aduce jertfă pe Isaac era în opoziţie cu tot ce ştia Avraam despre Creator.

Dumnezeu, în dragostea Sa, l-a promis pe Isaac ca descendentul care urma să nască mulţi copii. Din punct de vedere uman nu exista nici un mod de a pune în acord promisiunea precedentă a lui Dumnezeu cu porunca Lui de acum. Cum poate Dumnezeu să fie atât de inconsecvent? Şi totuşi Avraam a învăţat că Domnul era pe deplin de încredere, aşa că a făcut exact ceea ce a cerut Domnul. Chemându-l pe fiul său, el a înşeuat măgăruşul familiei şi, luând lucrurile necesare aducerii unei jertfe, a pornit să împlinească voia Domnului. Inima lui trebuie să fi fost frământată de angoasă. Ascultarea a fost un pas uriaş pentru Avraam, dar acel pas a dovedit credinţa lui deplină în bunătatea lui Dumnezeu.

Biblia nu ne dă posibilitatea să ghicim gândurile lui Avraam. Ea ne spune că Avraam s-a agăţat de promisiunea lui Dumnezeu, convins fiind că dacă îl aducea pe Isaac ca jertfă, Domnul îl putea învia din morţi.

Prin credinţă a adus Avraam jertfă pe Isaac, când a fost pus la încercare… Căci se gândea că Dumnezeu poate să învie chiar şi din morţi; şi,… ca înviat din morţi l-a primit înapoi.

Evrei 11:17,19

Biblia spune că Dumnezeu punea la încercare credinţa lui Avraam. Vom înţelege de ce a făcut acest lucru puţin mai încolo. Acest test suprem al jertfirii fiului său i-a demonstrat lui Avraam şi nouă încrederea lui reală în Domnul.

Avraam şi Isaac, împreună cu alţi doi tineri, s-au îndreptat spre muntele Moria. Când au ajuns în apropierea lui, doar Avraam şi Isaac au mers mai departe, Isaac cărând lemnele. La un moment dat el i-a pus o întrebare tatălui său. Fără îndoială Isaac a fost martor la multe jertfe şi nu avea nevoie de o diplomă de licenţă ca să îşi dea seama că unul dintre componentele esenţiale lipsea — jertfa însăşi. Unde era mielul?

Isaac a zis: “Iată focul şi lemnele; dar unde este mielul pentru arderea de tot?”

Geneza 22:7

Nu poţi să nu te întrebi dacă Isaac se gândea la frecvenţa jertfirii copiilor în religiile neamurilor învecinate. Şi el se încredea în Domnul şi nu puţin! Când tatăl său a răspuns că Dumnezeu Însuşi se va îngriji de miel, Isaac a continuat drumul de bună voie. Biblia spune că au mers mai departe împreună.

Dumnezeu le-a arătat locul exact în care dorea ca ei să ridice un altar, pe unul dintre vârfurile muntelui Moria. Mulţi ani mai târziu, Templul evreilor urma să fie construit pe muntele Moria, poate chiar în acelaşi loc unde Isaac trebuia adus ca jertfă.

Legat

Când au ajuns la locul pe care i-l spusese Dumnezeu, Avraam a zidit acolo un altar, şi a aşezat lemnele pe el. A legat pe fiul său Isaac, şi l-a pus pe altar, deasupra lemnelor.

Geneza 22:9

Isaac nu era un bebeluş. Cuvântul ebraic tradus băiat era folosit pentru a desemna tineri până la vârsta milităriei. El era cu siguranţă suficient de mare să opună rezistenţă, şi în ciuda faptului că Avraam nu mai era un tinerel, nu există nici un indiciu că ar fi existat o luptă. Este evident că Isaac s-a supus de bună voie tatălui său, un act care demonstra încrederea lui implicită în tatăl său, pe care îl ştia un împlinitor al Cuvântului lui Dumnezeu.

Odată legat pe altar, Isaac era total neajutorat. El era sub incidenţa poruncilor directe şi specifice ale lui Dumnezeu de a fi înjunghiat. Nu avea nici o posibilitate să se salveze. Biblia spune că Avraam a întins mâna şi a luat cuţitul. Poţi parcă să vezi mâna bătrânului tremurând. Inima lui este aproape de a se frânge.

Acesta este singurul său fiu! Tensiunea momentului este incredibilă. Încet, braţul tremurând se ridică şi în lumina sumbră a zilei, metalul rece al cuţitului sclipeşte. În mod deliberat mintea face saltul, şi apoi… apoi intervine Dumnezeu. Îngerul lui Dumnezeu l-a strigat pe Avraam din ceruri şi a zis…

“Să nu pui mâna pe băiat, şi să nu-i faci nimic; căci ştiu acum că te temi de Dumnezeu, întrucât n-ai cruţat pe fiul tău, pe singurul tău fiu, pentru Mine.”

Geneza 22:12

Trebuie să fi curs multe lacrimi acolo. Poţi să ţi-i imaginezi pe tată şi pe fiu plângând de uşurare. Dumnezeu a intervenit. Sentinţa cu moartea s-a dus! — cel puţin pentru Isaac. Dar totuşi mai urma o moarte.

Un Înlocuitor

Biblia spune că Dumnezeu S-a îngrijit de un animal.

Avraam a ridicat ochii, şi a văzut înapoia lui un berbece, încurcat cu coarnele într-un tufiş.

Geneza 22:13

Prins în modul acesta, animalul nu îşi putea face rău în efortul de a se elibera.

Avraam s-a dus de a luat berbecele, şi l-a adus ca ardere de tot în locul fiului său.

Geneza 22:13

A fost moarte într-adevăr, dar a fost moartea berbecului în locul lui Isaac. Isaac a putut pleca liber doar fiindcă berbecul a murit. Dumnezeu S-a îngrijit de un înlocuitor. Acest eveniment s-a imprimat atât de puternic în mintea lui Avraam încât el a pus muntelui un nume care să evoce caracterul lui Dumnezeu.

Avraam a pus locului aceluia numele: “Domnul va purta de grijă.” De aceea se zice şi azi: “La muntele unde Domnul va purta de grijă.”

Geneza 22:14

Avraam a descoperit că Dumnezeu este cu adevărat…

…Mântuitorul la vreme de nevoie…

Ieremia 14:8

Întâmplarea se încheie cu Dumnezeu reafirmând promisiunea Lui faţă de Avraam. Sămânţa lui urma să fie numeroasă — întreaga naţiune Israel. Inclus în promisiunea lui Dumnezeu era şi faptul că UNSUL va fi unul dintre descendenţii lui Avraam şi Isaac. S-a spus despre EL că va fi o binecuvântare pentru toţi oamenii.

“Pe Mine însumi jur”, zice Domnul,… “toate neamurile pământului vor fi binecuvântate în sămânţa ta, pentru că ai ascultat de porunca Mea!”

Geneza 22:16,18

Cererea lui Dumnezeu adresată lui Avraam să îl aducă jertfă pe Isaac a fost o cerere tip o dată în viaţă — o dată în istoria umanităţii. Dumnezeu vroia să comunice anumite adevăruri nu doar lui Avraam ci şi nouă — adevăruri ce au de-a face cu judecata, credinţa şi izbăvirea printr-un înlocuitor.

În acelaşi mod în care Isaac era sub incidenţa poruncii divine a lui Dumnezeu de a fi omorât, întreaga omenire este sub incidenţa sentinţei cu moartea.[7] Isaac nu se putea salva pe sine. Dar Avraam se încredea în Domnul, crezând că Dumnezeul său iubitor va schimba ceva, cumva. Şi Dumnezeu a intervenit într-adevăr. El s-a îngrijit de o cale de scăpare printr-un înlocuitor. Era viaţă pentru viaţă — cel nevinovat murind pentru cel vinovat.

Aşa cum Abel a adus un animal ca jertfă care să moară în locul lui, la fel şi berbecul a murit în locul lui Isaac. Şi aşa cum Dumnezeu a privit jertfa lui Abel ca una acceptabilă, El a crezut de cuviinţă să Se îngrijească şi de un berbec ca jertfă acceptabilă în locul lui Isaac. A fost ideea lui Dumnezeu. Iar omul era cel care venea la Dumnezeu, în modul stabilit de Dumnezeu, crezând în adevărul cuvântului Său.

Capitolul Şapte

Secțiunea 1 — Israel Şi Iuda

Dumnezeu le-a promis atât lui Avraam cât şi lui Isaac că Izbăvitorul va fi unul dintre descendenţii lor. Amândoi au trăit vieţi lungi şi în cele din urmă au murit.

Iacov (Israel)

Isaac avea doi fii: Esau şi Iacov. Esau era ca şi Cain, trăindu-şi viaţa după ideile proprii, făcând ceea ce credea de cuviinţă. De cealaltă parte, Iacov s-a încrezut în Dumnezeu şi din cauza aceasta Domnul l-a socotit neprihănit. Iacov venea deseori înaintea lui Dumnezeu aducând jertfe de sânge pe un altar.

Iacov… a zidit acolo un altar… căci acolo i se descoperise Dumnezeu.

Geneza 35:6,7

Iacov a crezut principiile din cuvântul lui Dumnezeu care spun că…

…fără vărsare de sânge, nu este iertare.

Evrei 9:22

Căci viaţa trupului este în sânge. Vi l-am dat ca să-l puneţi pe altar, ca să slujească de ispăşire pentru sufletele noastre, căci prin viaţa din el face sângele ispăşire.

Levitic 17:11

Deşi Iacov a eşuat deseori în viaţă, Dumnezeu a fost punctul central al încrederii lui. Mai târziu, numele lui a fost schimbat în Israel, care înseamnă cel ce luptă cu Dumnezeu. Astăzi, naţiunea Israel, care se trage direct din Iacov, poartă numele acestui om.

Dumnezeu Şi-a înnoit promisiunea şi faţă de Iacov, aceeaşi promisiune făcută lui Avraam şi lui Isaac. Domnul i-a spus lui Iacov…

“Eu sunt Domnul, Dumnezeul tatălui tău Avraam, şi Dumnezeul lui Isaac… toate familiile pământului vor fi binecuvântate în tine şi în sămânţa ta.”

Geneza 28:13,14

Dumnezeu spunea prin aceasta că unul dintre descendenţii lui Iacov va fi o binecuvântare pentru fiecare naţiune — o referire la Izbăvitorul Promis.

Iacov (sau Israel) a avut doisprezece fii din care au descins doisprezece triburi.[1] Înainte ca Iacov să moară, el i-a spus fiului său Iuda că prin tribul său va veni Izbăvitorul.

Egipt

Avraam, Isaac şi Iacov trăiau vieţi seminomade în Canaan (regiunea pe care azi o cunoaştem sub numele de Israel). În ultimii ani ai vieţii lui Iacov, ţara a fost lovită de foamete, iar el împreună cu fiii lui şi familiile lor s-a mutat în Egipt. În acel moment, această ceată colorată număra doar 70 de suflete. Egiptul i-a primit şi i-a tratat bine.

Trei sute cincizeci de ani mai târziu ei erau încă în Egipt, dar până atunci s-a estimat că numărul israeliţilor crescuse la două milioane şi jumătate. Descendenţii lui Avraam, Isaac şi Iacov au devenit într-adevăr o naţiune numeroasă, exista doar o singură problemă — ei nu erau în ţara în care trebuiau să fie. Lor li se promisese ţara Canaanului, nu Egiptul. Cu toate acestea, Domnul i-a spus lui Iacov cu mult timp înainte ca cei şaptezeci să fugă de foametea din Canaan…

“Iată, Eu sunt cu tine; te voi păzi pretutindeni pe unde vei merge, şi te voi aduce înapoi în ţara aceasta; căci nu te voi părăsi, până nu voi împlini ce-ţi spun.”

Geneza 28:15

Secțiunea 2 — Moise

Două milioane şi jumătate de israeliţi în Egipt cu greu treceau neobservaţi. Împăratului Egiptului (sau Faraon) i-a venit o idee.

El a zis poporului său: “Iată că poporul copiilor lui Israel este mai mare şi mai puternic decât noi. Veniţi să ne arătăm dibaci faţă de el, ca să nu crească, pentru ca nu cumva, dacă se va întâmpla un război, să se unească şi el cu vrăjmaşii noştri, să ne bată şi să iasă apoi din ţară.”

Şi au pus peste ei isprăvnicei, ca să-i asuprească prin munci grele. Astfel a zidit el cetăţile Pitom şi Ramses, ca să slujească de hambare lui Faraon.

Exod 1:9-11

Israeliţii nu au fost doar înrobiţi, ci au devenit robi condamnaţi la muncă grea.

Dar cu cât îl asupreau mai mult, cu atât se înmulţea şi creştea; şi s-au scârbit de copiii lui Israel. Atunci Egiptenii au adus pe copiii lui Israel la o aspră robie. Le-au făcut viaţa amară prin lucrări grele de lut şi cărămizi, şi prin tot felul de lucrări de pe câmp: în toate muncile acestea pe care-i sileau să le facă, erau fără nici un pic de milă.

Exod 1:12-14

Dar Dumnezeu nu Şi-a uitat promisiunile. Biblia spune…

Dumnezeu a auzit gemetele lor, şi Şi-a adus aminte de legământul Său făcut cu Avraam, Isaac, şi Iacov. Dumnezeu a privit spre copiii lui Israel, şi a luat cunoştinţă de ei.

Exod 2:24,25

Venise timpul ca ei să plece. Domnul îl avea deja pregătit pe omul Lui, un israelit numit Moise.

Moise li s-a născut unor părinţi israeliţi în Egipt. La naştere, el a fost condamnat la moarte. În mod providenţial, el a fost salvat şi crescut ca şi membru al familiei lui Faraon, având acces la cea mai bună educaţie din ţară. La maturitate el a ucis un egiptean pentru a apăra un israelit, şi apoi a fugit în deşert să-şi scape viaţa.

Acolo el a devenit păstor la oi şi pentru următorii patruzeci de ani a învăţat să conducă oile. Era o educaţie desemnată de Dumnezeu.

Moise… a mânat turma până dincolo de pustie, şi a ajuns la muntele lui Dumnezeu, la Horeb. Îngerul Domnului i S-a arătat într-o flacără de foc, care ieşea din mijlocul unui rug. Moise s-a uitat; şi iată că rugul era tot un foc, şi rugul nu se mistuia deloc.

Exod 3:1,2

Nu poţi să nu te gândeşti că Moise a stat câtva timp uitându-se cu ochii holbaţi la rug. Trebuie să fi fost uluit. Ce se întâmplă aici? Cu siguranţă soţia lui s-ar bucura să audă despre una ca asta — un rug care arde şi totuşi nu se mistuie ar fi un combustibil minunat pentru soba ei din bucătărie!

Moise a zis: “Am să mă întorc să văd ce este această vedenie minunată, şi pentru ce nu se mistuie rugul.”

Domnul a văzut că el se întoarce să vadă; şi Dumnezeu l-a chemat din mijlocul rugului, şi a zis: “Moise! Moise!”

Exod 3:3,4

Un rug vorbitor! Ni-l putem imagina pe Moise uitându-se în jur, cuprinzându-l sudorile, sperând că nimeni nu trage cu urechea. Ce ar crede alţii văzându-l discutând cu un butuc?!

El a răspuns: “Iată-mă!”

Dumnezeu a zis: “Nu te apropia de locul acesta; scoate-ţi încălţămintea din picioare, căci locul pe care calci este un pământ sfânt.” Şi a adăugat: “Eu sunt Dumnezeul tatălui tău, Dumnezeul lui Avraam, Dumnezeul lui Isaac şi Dumnezeul lui Iacov.”

Exod 3:4-6

Sângele lui Moise trebuie să fi îngheţat. El ştia totul despre Dumnezeul Prea Înalt şi Veşnic. El ştia că Dumnezeu era Creatorul-Proprietar al tuturor făpturilor vii. El ştia că Domnul era un Dumnezeu sfânt care S-a înstrăinat de omenire din cauza păcatului ei. Moise însuşi era un păcătos — un criminal.

Moise şi-a ascuns faţa, căci se temea să privească pe Dumnezeu.

Domnul a zis: “Am văzut asuprirea poporului Meu, care este în Egipt, şi am auzit strigătele pe care le scoate din pricina asupritorilor lui; căci îi cunosc durerile.

Acum, vino, Eu te voi trimete la Faraon, şi vei scoate din Egipt pe poporul Meu, pe copiii lui Israel.”

Exod 3:6,7,10

Moise trebuie să fi răsuflat uşurat. Dumnezeu nu venea să-i judece păcatul ci ca să îi dea o însărcinare. Dar exista o problemă. Moise era un păstor, iar însărcinarea i se părea extrem de dificilă. La urma urmei, cine era el? Oamenii nu ar avea nici măcar o fărâmă de încredere în cineva care susţine că a vorbit cu un tufiş cu spini. Moise I-a spus lui Dumnezeu:

“Iată, când mă voi duce la copiii lui Israel, şi le voi spune: ‘Dumnezeul părinţilor voştri m-a trimes la voi’ şi mă vor întreba: ‘Care este Numele Lui?’ ce le voi răspunde?”

Dumnezeu a zis lui Moise: “Eu sunt Cel ce sunt.” Şi a adăugat: “Vei răspunde copiilor lui Israel astfel: “Cel ce se numeşte ‘Eu sunt’, m-a trimes la voi.”

Exod 3:13,14

EU SUNT înseamnă Cel ce există prin sine însuşi, Dumnezeul care există prin propria putere.

Acesta este Numele Meu pentru veşnicie, acesta este Numele Meu din neam în neam.

Du-te, strânge pe bătrânii lui Israel, şi spune-le: “Mi s-a arătat Domnul, Dumnezeul părinţilor voştri, Dumnezeul lui Avraam, lui Isaac şi lui Iacov. El a zis: ‘V-am văzut, şi am văzut ce vi se face în Egipt, şi am zis: ‘Vă voi scoate din suferinţa Egiptului, şi vă voi duce… într-o ţară unde curge lapte şi miere.’”

Ei vor asculta de glasul tău.

Exod 3:15-18

Deşi Moise se frământa cu îndoieli, el ştia că atunci când Dumnezeu face o promisiune El Îşi ţine cuvântul întotdeauna. Aşa că Moise şi-a făcut bagajele şi s-a îndreptat spre Egipt, înapoi la Faraon şi la sclavii israeliţi. Pe drum s-a întâlnit cu fratele său Aaron pe care Dumnezeu l-a trimis să fie purtătorul de cuvânt al lui Moise.

Moise şi Aaron şi-au văzut de drum, şi au adunat pe toţi bătrânii copiilor lui Israel. Aaron a istorisit toate cuvintele pe care le spusese Domnul lui Moise

…Poporul a crezut. Astfel au aflat că Domnul cercetase pe copiii lui Israel, că le văzuse suferinţa; şi s-au plecat şi s-au aruncat cu faţa la pământ.

Exod 4:29,30,31

S-a întâmplat întocmai cum a spus Dumnezeu. Oamenii au crezut şi s-au închinat Domnului. Dumnezeu Îşi ţinea promisiunea.

Secțiunea 3 — Faraon Şi Paştele

Pentru Moise şi Aaron era una să îi convingă pe conducătorii lui Israel că Dumnezeu a vorbit, dar întregul efort de a-l face pe Faraon să accepte ideea a atras după sine o grămadă de probleme de coşmar.

Moise şi Aaron s-au dus apoi la Faraon, şi i-au zis: “Aşa vorbeşte Domnul, Dumnezeul lui Israel: ‘Lasă pe poporul Meu să plece…”

Faraon a răspuns: “Cine este Domnul, ca să ascult de glasul Lui, şi să las pe Israel să plece?” Eu nu cunosc pe Domnul, şi nu voi lăsa pe Israel să plece.”

Exod 5:1,2

Totuşi, Faraon a avut dreptate într-un aspect: el nu Îl cunoştea pe Domnul. Egiptul venera o mulţime de dumnezei — dumnezeul Soare, dumnezeul furtunilor, Nilul — chiar şi Faraon era considerat dumnezeu. Fiecare dumnezeu era reprezentat printr-un simbol diferit: vulturul, broasca, scorpionul şi aşa mai departe. Egiptenii se închinau mai degrabă creaţiei, decât Creatorului. Şi Faraon nu era doar ignorant privitor la adevăratul Dumnezeu, dar el nici măcar nu era deschis la posibilitatea de a-L cunoaşte. Pentru el, a se închina Creatorului însemna o pierdere majoră de putere şi statut, iar a-i lăsa pe israeliţi să plece ar fi fost o lovitură pentru economie — o pierdere uriaşă de forţă de muncă gratuită. Faraon se opunea cu încăpăţânare unei astfel de idei.

Domnul a zis lui Moise: “Vei vedea acum ce voi face lui Faraon… Eu vă voi izbăvi din muncile cu care vă apasă Egiptenii, vă voi izbăvi din robia lor… cu mari judecăţi.”

Exod 6:1,6

Dumnezeu i-a spus lui Moise că va pronunţa judecăţi asupra Egiptului sub forma unor urgii. Numai în astfel de condiţii urma Faraon să îi lase pe israeliţi să plece. Astfel de veşti sunt mai degrabă îngrijorătoare. Dacă Dumnezeu trimitea urgii peste Egipt, ce urma să facă Faraon ca răzbunare? Domnul i-a încurajat pe israeliţi reamintindu-le de promisiunea făcută predecesorilor lor.

“Vă voi lua ca popor al Meu; Eu voi fi Dumnezeul vostru… Eu vă voi aduce în ţara, pe care am jurat că o voi da lui Avraam, lui Isaac şi lui Iacov; Eu vă voi da-o în stăpânire; Eu, Domnul.”

Exod 6:7,8

Poporul Lui Dumnezeu

Dumnezeu a spus că israeliţii urmau să fie poporul Său. Lucrul acesta nu însemna că doar poporul Israel putea să Îl urmeze pe Dumnezeu, ci, din contră, Domnul dădea posibilitatea diferitelor naţiuni să înţeleagă mai uşor cum este El şi modul în care se raportează la om. Tot ce trebuia să facă lumea era să se uite la Israel şi putea să vadă clar şi să aibă parte de o lecţie - pe viu - despre modul în care tratează Dumnezeu oamenii!

Dumnezeu a spus că va aduce urgii peste Egipt pentru a elibera Israelul. Şi prin aceasta urma să înveţe ambele naţiuni câte ceva despre El Însuşi.

Israeliţii: Lecţia de învăţat…

“Veţi cunoaşte că Eu, Domnul, Dumnezeul vostru, vă izbăvesc de muncile cu care vă apasă Egiptenii.”

Exod 6:7

Egiptenii: Lecţia de învăţat…

“Egiptenii vor cunoaşte că Eu sunt Domnul, când Îmi voi întinde mâna asupra Egiptului, şi când voi scoate din mijlocul lor pe copiii lui Israel.”

Exod 7:5

Dumnezeu urma să înveţe ambele naţiuni acelaşi lucru: că El este singurul Dumnezeu, dar cu toate acestea, Faraon nu vroia să aibă nimic de-a face cu Moise şi Aaron. Aşa că Dumnezeu le-a spus:

“Du-te la Faraon dis de dimineaţă, când are să iasă să se ducă la apă, şi să te înfăţişezi înaintea lui pe malul râului… şi să zici lui Faraon: ‘Domnul, Dumnezeul Evreilor, m-a trimes la tine, să-ţi spun: ‘Lasă pe poporul Meu să plece… Dar iată că până acum n-ai ascultat.’

Acum, aşa vorbeşte Domnul: ‘Iată cum vei cunoaşte că Eu sunt Domnul. Am să lovesc apele râului… şi ele se vor preface în sânge. Peştii din râu vor pieri, râul se va împuţi, aşa că le va fi greaţă Egiptenilor să bea din apa râului.”

Exod 7:15-18

Şi exact aşa s-a şi întâmplat. Dumnezeu a lovit tocmai în inima religiei egiptene făcând ca unul dintre dumnezeii lor, Nilul, să se transforme în sânge. Dumnezeu l-a făcut pe dumnezeul lor să pută. El a făcut ca râul să le repugne! Dar…

…Inima lui Faraon s-a împietrit, şi n-a ascultat de Moise şi de Aaron… nu şi-a pus la inimă aceste lucruri.

Exod 7:22,23

Dumnezeu Împotriva Dumnezeilor

Şi iată că ciclul a început. Dumnezeu îl avertiza pe Faraon să îi lase pe israeliţi să plece; Faraon zicea NU; şi Dumnezeu trimitea o urgie, fiecare dintre ele ţintind spre un alt dumnezeu al egiptenilor.

Mai întâi Nilul a fost prefăcut în sânge.

Apoi Dumnezeu a trimis o epidemie de broaşte — în toate colţişoarele posibile. În mâncare, în paturi — peste tot.

Aceasta a fost urmată de roiuri de păduchi[2] agresivi.

După păduchi au urmat muştele.

Apoi animalele au fost lovite de o epidemie — toate au murit.

După aceea oamenii au fost chinuiţi de bube fierbinţi.

Apoi o furtună masivă de grindină le-a răvăşit recoltele.

Ceea ce a lăsat grindina a fost devorat de o hoardă de lăcuste.

În cele din urmă, Dumnezeul adevărat a lovit dumnezeul fals, Soarele, cu un blestem al unui întuneric atât de gros încât îl puteai simţi.

Dumnezeu a trimis în total 10 urgii — ultima şi cea mai devastatoare urma încă să vină. Dumnezeu le-a vorbit lui Moise şi Aaron:

Domnul a zis lui Moise: “Voi mai aduce o urgie asupra lui Faraon şi asupra Egiptului. După aceea, vă va lăsa să plecaţi de aici. Când vă va lăsa să plecaţi de tot, chiar vă va izgoni de aici.”

“Aşa vorbeşte Domnul: ‘Pe la miezul nopţii, voi trece prin Egipt; şi toţi întâii născuţi din ţara Egiptului vor muri, de la întâiul născut al lui Faraon, care şade pe scaunul lui de domnie, până la întâiul-născut al roabei care stă la râşniţă…’”

Exod 11:1,4,5

Ultima era într-adevăr cea mai cumplită urmând să lovească atât egiptenii cât şi israeliţii, dacă aceştia nu împlineau instrucţiunile lui Dumnezeu. Dumnezeu, ca Dumnezeu drept, aducea judecată asupra păcatului, dar ca Dumnezeu al dragostei, El asigura, plin de îndurare, şi o cale de scăpare.

Ia un miel…

Domnul a zis lui Moise şi lui Aaron în ţara Egiptului: ‘În ziua a zecea a acestei luni, fiecare om să ia un miel de fiecare familie, un miel de fiecare casă.’

Exod 12:1,3

De parte bărbătească, fără cusur. Nu putea să aibă malformaţii sau vreun defect. Dumnezeu cerea un miel perfect.

“Să fie un miel fără cusur, de parte bărbătească, de un an; veţi putea să luaţi un miel sau un ied.”

Exod 12:5

Omoară mielul la timpul stabilit.

“Să-l păstraţi până în ziua a patrusprezecea a lunii acesteia; şi toată adunarea lui Israel să-l junghie seara.”

Exod 12:6

Unge sângele pe stâlpii uşii şi pe pragul de sus.

“Să ia din sângele lui, şi să ungă amândoi stâlpii uşii şi pragul de sus al caselor unde îl vor mânca.”

Exod 12:7

Stai în casă până dimineaţa.

“Nimeni din voi să nu iasă din casă până dimineaţa.”

Exod 12:22

Nu zdrobi nici unul dintre oase.

“Să nu le mănânce decât într-o singură casă; să nu luaţi deloc carne afară din casă, şi să nu zdrobiţi nici un os.”

Exod 12:46

Eu voi trece.

“În noaptea aceea, Eu voi trece prin ţara Egiptului, şi voi lovi pe toţi întâii-născuţi din ţara Egiptului, de la oameni până la dobitoace; şi voi face judecată împotriva tuturor zeilor Egiptului; Eu, Domnul.

Sângele vă va sluji ca semn pe casele unde veţi fi. Eu voi vedea sângele, şi voi trece pe lângă voi, aşa că nu vă va nimici nici o urgie, atunci când voi lovi ţara Egiptului.”

Exod 12:12,13

Când Dumnezeu venea cu judecata ucigând întâii-născuţi, El urma să treacă de orice casă unde era aplicat sângele.

Şi copiii lui Israel au făcut cum poruncise Domnul lui Moise şi lui Aaron.

Exod 12:28

Ascultarea lor era o dovadă vizibilă că se încredeau în Dumnezeu, crezând că ceea ce a spus El era adevărat.

Gândeşte-te

Poţi să-ţi imaginezi ce s-ar fi întâmplat dacă un individ s-ar fi gândit: “Este ridicol să omori cel mai bun miel. Eu am o oaie bătrână, schiloadă, o fi bună şi aia.”

Sau, dacă unul i-ar fi chemat pe prietenii lui: “Băieţi, este o noapte superbă. Haideţi să facem petrecerea afară.”

Sau dacă altul ar fi zis: “S-o crezi tu că îmi voi murdări stâlpii uşii cu sânge — dezgustător! O să-l arunc în spatele casei pe pământ.”

Oare trecea Dumnezeu de ei? Evident că nu. Posibil ca ei să fi făcut aceste lucruri având cele mai bune intenţii, dar ei nu urmau instrucţiunile lui Dumnezeu. Ei făceau ce credeau ei de cuviinţă — ca şi Cain şi oamenii din vremea lui Noe. Domnul urma să-i judece şi pe ei alături de egipteni, fiindcă au refuzat să se încreadă în El. Ei urmau să primească exact ceea ce meritau.

Pe de altă parte, ce s-ar fi întâmplat dacă un egiptean ar fi trecut din întâmplare pe acolo şi ar fi auzit că Dumnezeu urma să trimită o ultimă urgie? Şi acel egiptean s-ar fi gândit: “Ştii, dumnezeii noştri sunt falşi. Israeliţii se închină singurului Dumnezeu adevărat. Eu vreau ca acel Dumnezeu să fie şi Dumnezeul meu. Oare ce cere Domnul de la mine?” Şi mai apoi acel egiptean, punându-şi încrederea doar în Dumnezeu, să fi urmat instrucţiunile legate de sărbătorirea Paştelui. Oare trecea Dumnezeu de casa lui în noaptea aceea? Oare scăpa de pedeapsă? Da, ar fi scăpat — fiindcă el L-a crezut pe Domnul şi venea la Dumnezeu în modul ales de El. Credinţa lui ar fi fost onorată de Dumnezeu care i-ar fi acordat har şi îndurare.

La miezul-nopţii, Domnul a lovit pe toţi întâii născuţi din ţara Egiptului, de la întâiul-născut al lui Faraon, care şedea pe scaunul lui de domnie, până la întâiul-născut al celui închis în temniţă, şi până la toţi întâii-născuţi ai dobitoacelor.

Faraon s-a sculat noaptea, el şi toţi slujitorii lui, şi toţi Egiptenii; şi au fost mari ţipete în Egipt, căci nu era casă unde să nu fie un mort.

În aceeaşi noapte Faraon a chemat pe Moise şi pe Aaron, şi le-a zis: “Sculaţi-vă, ieşiţi din mijlocul poporului meu, voi şi copiii lui Israel. Duceţi-vă să slujiţi Domnului, cum aţi zis. Luaţi-vă şi oile şi boii, cum aţi zis, duceţi-vă, şi binecuvântaţi-mă.”

Egiptenii zoreau poporul, şi se grăbeau să-i scoată din ţară, căci ziceau: “Altfel, toţi vom pieri.”

Şi chiar în ziua aceea, Domnul a scos din ţara Egiptului pe copiii lui Israel…

Exod 12:29-33,51

Dumnezeu Se Ţine De Cuvânt

Dumnezeu fusese îndurător faţă de Faraon. El îi dăduse multe ocazii să îi lase pe israeliţi să plece, dar Faraon a continuat să refuze. Dumnezeu a spus că urma să îi judece pe egipteni, şi a făcut întocmai. Dumnezeu nu este ca noi. Uneori noi ameninţăm pentru a ne disciplina copiii, dar de cele mai multe ori nu ducem la capăt ameninţarea. Dar Dumnezeu se ţine întotdeauna de cuvânt. Egiptenii erau judecaţi.

Pe de altă parte, israeliţii au experimentat bunătatea lui Dumnezeu fiindcă ei L-au crezut. Atunci când El a venit judecând, oriunde vedea sângele, trecea mai departe. Întâiul născut a trăit — dar numai fiindcă un miel a murit. Aşa a fost de la început. Dumnezeu a acceptat jertfa lui Abel ca plată în contul morţii meritate de Abel. Când Avraam l-a adus pe Isaac ca jertfă, berbecul a murit în locul lui Isaac. Acum, cu ocazia Paştelui, mielul a murit în locul întâiului născut. Aceste jertfe de înlocuire erau dovezi vizibile ale credinţei fiecărei persoane în Dumnezeu ca Mântuitor al ei. Fiindcă L-au crezut pe Domnul, ei L-au ascultat.

Acest ospăţ trebuia să devină o tradiţie pentru israeliţi. În fiecare an ei trebuiau să mănânce Paştele comemorând modul în care Dumnezeu i-a scăpat din robie.

Şi pomenirea acestei zile s-o păstraţi, şi s-o prăznuiţi printr-o sărbătoare în cinstea Domnului; s-o prăznuiţi ca o lege veşnică pentru urmaşii voştri.

Exod 12:14

Şi astfel israeliţii au fost eliberaţi de sub jugul egiptenilor şi au fost alungaţi din ţară tocmai de foştii lor stăpâni. Dumnezeu Şi-a ţinut promisiunea — s-a întâmplat întocmai cum spusese că se va întâmpla.

Capitolul Opt

Secțiunea 1 — Pâine, Prepeliţe Şi Apă

Israeliţii reprezentau o mulţime dezorganizată în momentul în care au pornit în lunga lor călătorie. Egiptenii le-au grăbit plecarea încărcându-i cu lucruri scumpe şi, neavând timp să împacheteze cum trebuie, au plecat în mare grabă, mânându-şi turmele înaintea lor. Înmulţiţi aceşti factori cu numărul lor aproximativ — 2 milioane şi jumătate — şi vei obţine haos! Moise era conducătorul, dar cum vei ţipa: “Pe aici!” unei astfel de mulţimi? Nici măcar cei cu ochi buni şi cu gâturi lungi nu puteau să îl găsească pe Moise cu privirea! Dumnezeu a rezolvat dilema.

Domnul mergea înaintea lor, ziua într-un stâlp de nor, ca să-i călăuzească pe drum, iar noaptea într-un stâlp de foc, ca să-i lumineze, pentru ca să meargă şi ziua şi noaptea.

Exod 13:21

Cu o lumină deschizătoare de drumuri, ei au fost în stare să se organizeze imediat. Tot ce trebuiau să facă era să se uite înainte şi să urmeze norul special, încrezându-se în călăuzirea Domnului. Ei puteau călători şi noaptea, graţie stâlpului de foc al lui Dumnezeu. Aceasta era control al maselor la scară mare!

Dumnezeu nu l-a dus pe drumul care dă în ţara Filistenilor, măcar că era mai aproape; căci a zis Dumnezeu: “S-ar putea să-i pară rău poporului văzând războiul, şi să se întoarcă în Egipt.” Ci Dumnezeu a pus pe popor să facă un ocol pe drumul care duce spre pustie, spre marea Roşie.

Exod 13:17,18

Dumnezeu se îngrijea de israeliţi. El i-a condus în deşertul Sinai unde nu trăia practic nimeni. Acest pământ dezolant era lipsit de duşmani, dar era foarte sărac şi din punctul de vedere a hranei pe care o oferea. Aşa că poporul s-a dezlănţuit într-o sesiune uriaşă de cârtiri.

…toată adunarea copiilor lui Israel a cârtit în pustia aceea împotriva lui Moise şi Aaron. Copiii lui Israel le-au zis: “Cum de n-am murit loviţi de mâna Domnului în ţara Egiptului, când şedeam lângă oalele noastre cu carne, când mâncam pâine de ne săturam? Căci ne-aţi adus în pustia aceasta ca să faceţi să moară de foame toată mulţimea aceasta.”

Exod 16:2,3

Poporul se plângea şi era chiar dispus să se întoarcă în robie. Atitudinea lor plină de cinism faţă de purtarea de grijă a lui Dumnezeu era dureroasă, fiindcă Domnul a manifestat grijă foarte atentă faţă de ei şi nu intenţiona să îi abandoneze. Ei ar fi trebuit să-I ceară mâncare lui Dumnezeu, fiindcă El dorea să fie Cel care să le împlinească nevoile. Dar nu, ei au cârtit!

Pâine Şi Prepeliţe

Domnul, vorbind lui Moise, a zis: “Am auzit cârtirile copiilor lui Israel. Spune-le: ‘Între cele două seri aveţi să mâncaţi carne, şi dimineaţa vă veţi sătura de pâine; şi veţi şti că Eu sunt Domnul, Dumnezeul vostru.’”

Seara, au venit nişte prepeliţe şi au acoperit tabăra; şi, dimineaţa, s-a aşezat un strat gros de rouă în jurul taberei. Când s-a luat roua aceasta, pe faţa pustiei era ceva mărunt ca nişte grăunţe, mărunt ca bobiţele de gheaţă albă pe pământ. Copiii lui Israel s-au uitat la ea, şi au zis unul către altul: *”Ce este aceasta?” căci nu ştiau ce este.

Moise le-a zis: “Este pâinea, pe care v-o dă Domnul ca hrană.”

Exod 16:11-15

*Ce este aceasta? este înţelesul literal al cuvântului mană.

Dumnezeu S-a îngrijit de carne şi pâine pentru ei şi nici măcar nu trebuiau să lucreze pentru ele. În fiecare zi pâinea era la dispoziţia lor pentru a fi strânsă şi în fiecare zi li se reamintea: Dumnezeu este Cel ce le poartă de grijă. Trebuie să se fi simţit puţin cam ruşinaţi pentru că la început s-au plâns. Dumnezeu îi învăţa pe israeliţi o altă lecţie.

O Lecţie Simplă

Pâinea avea un scop dincolo de a fi doar hrană. Dumnezeu a spus…

“…îl pun la încercare, să văd dacă va umbla sau nu după legea Mea.”

Exod 16:4

Dumnezeu i-a spus lui Moise să adune doar atâta pâine cât puteau mânca într-o zi. Era o instrucţiune simplă, cu toate acestea…

N-au ascultat de Moise, şi s-au găsit unii, care au lăsat ceva din ea până dimineaţa; dar a făcut viermi şi s-a împuţit. Moise s-a mâniat pe oamenii aceia.

Exod 16:20

Era o lecţie simplă şi nimeni nu păţea nimic, dar prin ea poporul a învăţat că Domnul vorbea serios şi trebuia crezut. Neascultarea era riscantă.

Tânguieli

Toată adunarea copiilor lui Israel a plecat din pustia Sin, după călătoriile zilnice, pe care poruncise Domnul să le facă; şi au tăbărât la Refidim. Acolo poporul n-a găsit apă de băut. Atunci poporul a căutat ceartă cu Moise. Ei au zis: “Dă-ne apă să bem!… “Pentru ce ne-ai scos din Egipt, ca să ne faci să murim de sete aici cu copiii şi turmele noastre?”

Moise a strigat către Domnul, şi a zis: “Ce să fac cu poporul acesta? Încă puţin, şi au să mă ucidă cu pietre.”

Exod 17:1-4

Cam atât s-a învăţat din greşelile trecutului. Poporul era iar în starea de murmurare şi tânguială doar că de data aceasta era vorba despre apă.

Domnul a zis lui Moise: “Treci înaintea poporului, şi ia cu tine vreo câţiva din bătrânii lui Israel; ia-ţi în mână şi toiagul… Iată, Eu voi sta înaintea ta pe stânca Horebului; vei lovi stânca, şi va ţâşni apă din ea, şi poporul va bea.”

Moise a făcut aşa, în faţa bătrânilor lui Israel.

Exod 17:5,6

Apă

Din când în când ai ocazia să vezi acest miracol pictat de câte un artist. Moise este reprezentat stând lângă stâncă cu toiagul în mână şi un mic izvor de apă având debitul pe care te aştepţi să îl aibă apa la robinetul din bucătăria ta — vărsându-se pe pământ. Adevărul este însă că trebuie să fi fost ditamai arteziana. Era o mulţime uriaşă de oameni însetaţi de săturat, împreună cu animalele lor. Nu era un firicel de apă ci ditamai torentul. Biblia spune:

A deschis stânca, şi au curs ape, care s-au vărsat ca un râu în locurile uscate.

Psalmi 105:41

Încă o dată, Dumnezeu S-a îngrijit de nevoile poporului chiar dacă ei nu meritau cu adevărat acest lucru. Dumnezeu ca şi creator-proprietar al lor putea să pocnească din bici; să le spună să stea frumos şi să fie cuminţi. La urma urmei, păcatul are consecinţe. Dar Dumnezeu era răbdător şi blând. El a manifestat har faţă de ei – bunătate nemeritată. În calitate de păcătos, omul nu merită dragostea plină de har a lui Dumnezeu, dar lui Dumnezeu Îi pasă de om în ciuda păcatului acestuia.

Secțiunea 2 — Zece Reguli

Domnul a spus că israeliţii erau poporul Său, şi de aceea, ei trebuiau să fie un exemplu al relaţiei lui Dumnezeu cu omul şi al relaţiei omului cu Dumnezeu pentru restul lumii. Dar israeliţii aveau multe de învăţat despre Domnul. Acţiunea lui Dumnezeu de a Se dezvălui pe Sine Însuşi era una continuă, şi următoarea revelare majoră a caracterului Său era gata să înceapă.

În luna a treia după ieşirea lor din ţara Egiptului, copiii lui Israel au ajuns în ziua aceea în pustia Sinai.… Israel a tăbărât acolo, în faţa muntelui.

Moise s-a suit la Dumnezeu. Si Domnul l-a chemat de pe munte, zicând: “Aşa să vorbeşti… copiilor lui Israel: ‘Aţi văzut ce am făcut Egiptului, şi cum v-am purtat pe aripi de vultur şi v-am adus aici la Mine. Acum, dacă veţi asculta glasul meu, şi dacă veţi păzi legământul Meu, [atunci] veţi fi ai Mei dintre toate popoarele, căci tot pământul este al Meu; Îmi veţi fi o împărăţie de preoţi şi un neam sfânt.’ Acestea sunt cuvintele pe care le vei spune copiilor lui Israel.”

Exod 19:1-6

Dacă… Atunci

În esenţă, Dumnezeu spunea: “Dacă Mă ascultaţi pe Mine, atunci veţi fi acceptaţi de Mine, şi veţi fi o mărturie a caracterului Meu pentru toate celelalte naţiuni.” Singura condiţie — fraza cheie era: “dacă Mă ascultaţi pe Mine”, atunci…

Până acum israeliţii aveau un palmares jalnic. Ei adunau mai multă pâine decât aveau nevoie, chiar şi după ce Domnul le-a spus clar să nu facă lucrul acesta. Ei cârteau în loc să se încreadă. Un răspuns sincer la cuvintele lui Dumnezeu ar fi sunat cam aşa: “Dumnezeule, noi eşuăm în a împlini cuvântul Tău. Tu eşti sfânt iar noi suntem păcătoşi. Tu cauţi ca noi să fim preoţi sfinţi — dar dacă urmează să ne accepţi bazat pe cât de bine ascultăm de Tine — am încurcat-o!”

Nici O Problemă

Dar când Moise a adunat întregul popor şi l-a întrebat ce crede despre declaraţia lui Dumnezeu, el a obţinut o aprobare plină de entuziasm.

Tot poporul a răspuns: “Vom face tot ce a zis Domnul!” Moise a spus Domnului cuvintele poporului.

Exod 19:8

Ei au răspuns cu zel: “Bine-nţeles Dumnezeule, orice ne ceri Tu e bine. Vom fi nişte preoţi minunaţi. Nici sfinţenia nu va ridica probleme. Vom fi cea mai bună naţiune sfântă din câte ai văzut Tu vreodată. Las’ că ne descurcăm noi!” Bine, poate am exagerat puţin aici, dar aţi înţeles care este ideea. Esenţa problemei era că omul, în momentul acesta nu putea înţelege deplin sfinţenia sau neprihănirea, aşa că Dumnezeu urma să le expună în detaliu.

Elemente Vizuale

Lecţia a început cu nişte elemente vizuale.

Şi Domnul a zis lui Moise: “Du-te la popor, sfinţeşte-i azi şi mâine, şi pune-i să-şi spele hainele. Să fie gata pentru a treia zi; căci a treia zi Domnul Se va pogorî, în faţa întregului popor, pe muntele Sinai.”

Exod 19:10,11

Dumnezeu i-a spus lui Moise că ei trebuie să fie sfinţi, sau puşi deoparte. Acest element vizual a ajutat Israelul să înţeleagă nevoia de a fi neatins de păcat. Spălarea hainelor lor reprezenta curăţie sau puritate înaintea Domnului. Prin ele însele, aceste acţiuni nu aveau nici o valoare intrinsecă, dar îi ajutau pe oameni să înţeleagă că puritatea spirituală era un aspect important al neprihănirii.

Dar Dumnezeu nu a terminat cu elementele vizuale. El i-a spus lui Moise…

“Să hotărăşti poporului anumite margini de jur împrejur, şi să spui: ‘Să nu cumva să vă suiţi pe munte sau să vă atingeţi de poalele lui. Oricine se va atinge de munte, va fi pedepsit cu moartea.’”

Exod 19:12

Linia mărginaşă era o imagine grafică a separării care există între Dumnezeu şi om din cauza păcatului. Omul este avertizat să nu se apropie de Dumnezeu fiindcă El este sfânt şi omul păcătos nu poate trăi în prezenţa Sa. Era o reamintirea a faptului că moartea este consecinţa păcatului.

A treia zi dimineaţa, au fost tunete, fulgere, şi un nor gros pe munte; trâmbiţa răsuna cu putere, şi tot poporul din tabără a fost apucat de spaimă. Moise a scos poporul din tabără, spre întâmpinarea lui Dumnezeu, şi s-au aşezat la poalele muntelui.

Muntele Sinai era tot numai fum, pentru că Domnul Se pogorâse pe el în mijlocul focului… Moise vorbea, şi Dumnezeu îi răspundea cu glas tare.

Exod 19:16-19

Elementele vizuale folosite de Dumnezeu erau înfricoşător de impresionante – tunet, fulger, un nor gros, sunetul puternic al unei trâmbiţe, fum şi foc. Întregul popor s-a cutremurat! Ca păcătos, omul are motive întemeiate să tremure în prezenţa unui Dumnezeu sfânt. Dumnezeu comunica foarte eficient mesajul.

În următoarele câteva minute, omul urma să facă salturi mari în cunoaşterea lui Dumnezeu. Dumnezeu era gata-gata să definească ce înţelegea El prin cuvintele sfânt şi neprihănit. Era ca şi cum Dumnezeu spunea: “Aţi văzut cu ochii voştri că sunt un Dumnezeu căruia Îi pasă de voi. Lucrul acesta nu l-am mai făcut niciodată — niciodată nu am comunicat lucrurile atât de clar — dar dacă veţi asculta de cele zece porunci pe care vi le voi da, atunci veţi fi un popor sfânt — un popor special ce are parte de o relaţie specială, un popor ce Îmi aparţine numai Mie. Veţi şti cum să trăiţi împreună în ordine şi într-un mod plăcut Mie. Toate celelalte naţiuni vor putea vedea acest lucru.”[1]

Apoi Dumnezeu a spus:

Regula # 1

“Eu sunt Domnul, Dumnezeul tău… Să nu ai alţi dumnezei afară de Mine.”

Exod 20:2,3

Domnul îi spunea omului să nu se închine înaintea nici unui alt lucru sau unei alte persoane. Motivul dat era unul clar:

“Eu sunt Domnul, şi nu mai este altul, afară de Mine nu este Dumnezeu.”

Isaia 45:5

Exista un singur Dumnezeu care era vrednic de a fi onorat. Nu era vorba doar despre a te încrede într-un dumnezeu, acel Dumnezeu trebuia să fie Dumnezeul adevărat. Cei care doresc să fie neprihăniţi, trebuie să se închine numai Domnului.

Oamenii îşi formează o părere bună despre ei înşişi gândindu-se că au împlinit această poruncă prin faptul că nu se închină nici unui dumnezeu păgân. Dar implicaţia acestei porunci este următoarea: dacă familia, statutul, munca, aspectul exterior, banii, distracţia, pensionarea sau orice altceva sunt mai importante pentru tine decât Dumnezeu, atunci ai încălcat această poruncă.

Regula # 2

“Să nu-ţi faci chip cioplit, nici vreo înfăţişare a lucrurilor care sunt sus în ceruri, sau jos pe pământ, sau în apele mai de jos de cît pământul. Să nu te închini înaintea lor, şi să nu le slujeşti…”

Exod 20:4,5

Prima regulă spunea că nu ar trebui să ne închinăm unui alt dumnezeu. În cea de a doua poruncă omul a fost instruit să nu se închine unei imagini sau unui idol al oricărui dumnezeu, fie el adevărat sau fals. Dumnezeu nu dorea ca omenirea să se plece nici măcar în faţa unor imagini, icoane sau poze care Îl reprezintă pe El. De vreme ce Domnul este duh, nu este nevoie ca omul să creeze o imagine fizică a Lui. Nici o reprezentare făcută de om nu este vrednică de închinare — doar Dumnezeul adevărat este.

“Eu sunt Domnul, acesta este Numele Meu; şi slava Mea n-o voi da altuia, nici cinstea mea idolilor.”

Isaia 42:8

O altă cerinţă a lui Dumnezeu cu privire la sfinţenie — a fi acceptat de Dumnezeul Creator — era să nu te închini nici unei reprezentări sau imagini de-a Lui sau de-a creaţiei Lui.

Regula # 3

“Să nu iei în deşert Numele Domnului, Dumnezeului tău; căci Domnul nu va lăsa nepedepsit pe cel ce va lua în deşert Numele Lui.”

Exod 20:7

Dumnezeu îi spunea omului că El trebuie să fie respectat întotdeauna. Fiind Dumnezeul suveran, nici măcar numele Lui nu poate fi folosit cu uşurinţă. În calitate de Judecător al întregului Pământ, I se cuvine reverenţă. În calitate de Împărat, El este vrednic de toată cinstea noastră. Regula # 3 era clară. Pentru a fi neprihănit, trebuie să Îl cinsteşti pe Dumnezeul Prea Înalt.

Cultura noastră este impregnată cu lipsă de respect faţă de Dumnezeu. El este tratat cu impertinenţă la fiecare colţ şi numele Lui este folosit ca şi semn verbal de punctuaţie. Dacă ai folosit vreodată numele lui Dumnezeu sub formă de înjurătură, atunci ai încălcat această poruncă.

Regula # 4

“Adu-ţi aminte de ziua de odihnă, ca s-o sfinţeşti. Să lucrezi şase zile, şi să-ţi faci lucrul tău. Dar ziua a şaptea este ziua de odihnă închinată Domnului, Dumnezeului tău: să nu faci nici o lucrare în ea…”

Exod 20:8-10

Dumnezeu le spunea israeliţilor că ei trebuie să ţină ziua a şaptea, sâmbăta, ca zi de odihnă. Această zi specială urma să arate lumii că Dumnezeu a stabilit o relaţie deosebită cu ei. Biblia spune:

“Vorbeşte copiilor lui Israel, şi spune-le: ‘Să nu care cumva să nu ţineţi sabatele Mele, căci acesta va fi între Mine şi voi, şi urmaşii voştri, un semn după care se va cunoaşte că Eu sunt Domnul, care vă sfinţesc.’”

Exod 31:13

Dumnezeu vroia ca israeliţii să ştie că pentru a fi sfinţi ei trebuie să cinstească Sabatul ca pe un element distinctiv special.

Regula # 5

“Cinsteşte pe tatăl tău şi pe mama ta…”

Exod 20:12

În această poruncă, Dumnezeu a spus copiilor că trebuie să-şi cinstească părinţii. Dumnezeu spune că o familie normală ar trebui să fie un loc al păcii, nu al ostilităţii. Copiii trebuie să fie respectuoşi şi ascultători. În acest context, se presupune că părinţii urmăresc binele familiei. Dumnezeu le spunea tuturor copiilor că sfinţenia înseamnă să aibă o relaţie plină de respect cu părinţii lor. Domnul vroia ca familiile să fie locuri ale ordinii şi respectului, nu ale haosului şi mâniei.

Răspunsurile obraznice, ignorarea, comentatul, bosumflatul, tăcerea ostentativă, critica — sunt moduri de manifestare ale lipsei de respect.

Regula # 6

“Să nu ucizi.”

Exod 20:13

Dumnezeu a dat viaţă omului, deci era greşit ca un om să ia viaţa altuia. Dar Domnul Se gândea aici la mai mult decât simplul act al uciderii. El ţintea şi spre motivaţia din spatele faptei.

Biblia ne spune că…

Dumnezeu… judecă simţirile şi gândurile inimii.

Nici o făptură nu este ascunsă de El, ci totul este gol şi descoperit înaintea ochilor Aceluia, cu care avem a face.

Evrei 4:12,13

Fiindcă Dumnezeu se uită la inimă, El interpretează crima dintr-o perspectivă mai largă decât noi. Domnul cataloghează anumite tipuri de mânie ca fiind crimă.

“Aţi auzit că s-a zis celor din vechime: ‘Să nu ucizi; oricine va ucide, va cădea supt pedeapsa judecăţii.’

Dar Eu vă spun că ori şi cine se mânie pe fratele său, va cădea supt pedeapsa judecăţii… iar oricine-i va zice: ‘Nebunule’, va cădea supt pedeapsa focului gheenei.”

Matei 5:21-22

Pentru a te ridica la nivelul standardului lui Dumnezeu în ceea ce priveşte neprihănirea nu trebuie să te pierzi cu firea sau să fii mânios fără o cauză dreaptă.

Regula # 7

“Să nu preacurveşti.”

Exod 20:14

Dumnezeu spunea că singurul cadru acceptabil pentru a avea relaţii sexuale este căsnicia, şi singura persoană de drept cu care să împărtăşeşti această intimitate este partenerul tău de căsătorie.

Dar apoi Domnul merge un pas mai departe. Fiindcă El se uită la inimă, El ştie când cineva are gânduri păcătoase.

“Aţi auzit că s-a zis celor din vechime: ‘Să nu preacurveşti.’ Dar Eu vă spun că ori şi cine se uită la o femeie, ca s-o poftească, a şi preacurvit cu ea în inima lui.”

Matei 5:27,28

A te uita la cineva cu care nu eşti căsătorit cu dorinţa de a întreţine relaţii sexuale cu acea persoană, înseamnă a încălca această poruncă. A fi sfânt înseamnă să ai o minte curată şi să faci fapte curate.

Regula # 8

“Să nu furi.”

Exod 20:15

Dumnezeu vrea ca nimeni să nu ia lucruri care aparţin altora. Dumnezeu este Cel ce le acordă tuturor dreptul de a deţine lucruri. A fura înseamnă să nu asculţi de Domnul, şi unul care a furat nu poate fi considerat neprihănit.

Furtul implică şi înşelăciune — fie la un examen fie cu impozitele.

Regula # 9

“Să nu mărturiseşti strâmb împotriva aproapelui tău.”

Exod 20:16

Omul trebuie să fie onest întotdeauna, fiindcă Dumnezeu nu vrea să fie parte a nici unei înşelătorii. Mai devreme am văzut că Satan este un mincinos, că prin natura lui el este un înşelător. Dar Dumnezeu este tocmai opusul. Adevărul vine din natura lui Dumnezeu — este însăşi esenţa Lui. El este…

…Dumnezeu, care nu poate să mintă…

Tit 1:2

Când Domnul ne spune ceva, noi putem să contăm pe adevărul acelui lucru, fiindcă...

…este cu neputinţă ca Dumnezeu să mintă…

Evrei 6:18

Fiindcă Dumnezeu este adevărat, pentru El orice minciună este ca o palmă, dată cu sfidare. Satan este tatăl minciunii şi oricine spune o minciună face voia lui Satan. Acuzaţiile false, defăimarea, calomnia, bârfa — toate acestea sunt păcătoase după cum spune legea aceasta.

Regula # 10

“Să nu pofteşti casa aproapelui tău; să nu pofteşti nevasta aproapelui tău, nici robul lui, nici roaba lui, nici boul lui, nici măgarul lui, nici vreun alt lucru, care este al aproapelui tău.”

Exod 20:17

Omul nu trebuie să fie invidios pe posesiunile altora, pe abilităţile lor, aspectul lor exterior sau pe orice altceva au ei.

Satan a spus: “Voi fi ca Cel Prea Înalt”, râvnind poziţia lui Dumnezeu. A pofti, a fi lacom sau invidios este un păcat şi este inacceptabil pentru Domnul. Este calea pe care a urmat-o Satan.

În societatea noastră noi lărgim parametrii acestei legi tot timpul. Totul se face foarte subtil. Mulţi au o dorinţă puternică să se înalţe în poziţie, o mentalitate tip a ţine pasul cu Ioneştii. Ni se spune că merităm, ceea ce este un alt apel făcut la mândria noastră — un alt păcat.

Acum Ştiu

Astfel a fost încheiată darea celor zece porunci. Dumnezeu a pus să fie scrise pe o piatră, probabil pentru a comunica faptul că Legea Lui nu se schimbă. De-a lungul vremii, e posibil ca omul să se fi convins pe sine că nu este o problemă să înşeli, dar Legea continuă să spună că este ceva greşit.

Acum omul ştia ce considera Dumnezeu ca fiind păcat. Unul dintre scriitorii Bibliei, meditând la acest adevăr a scris…

Deci ce vom zice? Legea este ceva păcătos? Nici de cum! Dimpotrivă, păcatul nu l-am cunoscut decât prin Lege. De pildă, n-aş fi cunoscut pofta, dacă Legea nu mi-ar fi spus: “Să nu pofteşti!”

Romani 7:7

Dar au rămas întrebări. Cât de strict era Dumnezeu privitor la împlinirea acestor reguli? Era vreo problemă dacă cineva încălca vreuna din când în când? Ce aştepta Dumnezeu?

Secțiunea 3 — Sala De Judecată

Cele zece porunci ar putea părea vagi dacă nu ştii cum şi când trebuie împlinite. Oare există excepţii? Presupunând că o persoană a comis adulter cândva în trecut oare Dumnezeu va considera acea persoană vinovată pentru totdeauna de acel păcat? Care sunt aşteptările unui dătător de lege desăvârşit?

Pentru început, Dumnezeu ne spune că pentru a fi acceptaţi de El trebuie să împlinim toate cele zece porunci — fiecare dintre ele!

Şi mărturisesc încă odată oricărui om… că este dator să împlinească toată Legea.

Galateni 5:3

Nu putem să alegem patru şi să ignorăm restul. Dumnezeu este foarte specific. Ni se cere să ascultăm de fiecare dintre ele. Şi nu doar atât, ci…

…cine păzeşte toată Legea, şi greşeşte într-o singură poruncă, se face vinovat de toate.

Iacov 2:10

Dacă încălcăm şi numai o poruncă — O SINGURĂ DATĂ — este ca şi cum le-am fi încălcat pe toate. Nu mai suntem perfecţi. Dumnezeu nu ne mai poate primi în prezenţa Sa sfântă. Domnul este perfect în sfinţenia Sa şi El îi poate accepta doar pe cei care sunt perfecţi în neprihănirea lor. Neprihănirea omului trebuie să egaleze neprihănirea lui Dumnezeu, altfel relaţia nu poate fi îndreptată.

Şi nu este suficient că trebuie să împlinim întreaga Lege, ci Dumnezeu ne consideră răspunzători pentru toate păcatele noastre, chiar şi pentru păcatele de care nu suntem conştienţi.

Când va păcătui cineva făcând, fără să ştie, împotriva uneia din poruncile Domnului, lucruri care nu trebuiesc făcute, şi se va face vinovat, purtându-şi astfel vina.

Levitic 5:17

Cu o anumită ocazie învăţam un cuplu tânăr despre acest subiect. Când am ajuns la acest punct al lecţiei, tânărul a dat cu pumnul în masă şi a înjurat. (Prietena lui a scos în evidenţă că tocmai a încălcat una din legile lui Dumnezeu, luând în deşert Numele Lui. Moment prost ales!) El a spus: “Dumnezeu nu este drept! Dacă acesta este singurul mod de a fi acceptat de Dumnezeu, atunci este imposibil. Nu este nici o şansă ca eu să pot respecta această listă de reguli în mod perfect!” Frustrarea lui era foarte evidentă.

Cunoştinţa Păcatului

Dumnezeu ştia că omul nu putea să respecte lista lui de reguli fără greşeală. Pentru El nu era o surpriză. Intenţia Lui pentru darea cele zece porunci este clară.

Ştim însă că tot ce spune Legea, spune celor ce sunt supt Lege, pentru ca orice gură să fie astupată, şi toată lumea să fie găsită vinovată [responsabilă] înaintea lui Dumnezeu.

Romani 3:19

Acest verset spune două lucruri:

1. Legea închide gura celor care spun că vieţile lor sunt suficient de bune pentru a fi acceptaţi de Dumnezeu. Nimeni nu poate studia aceste zece reguli cu sinceritate, fără să-şi simtă propria păcătoşenie.

2. Cele zece porunci ne arată că noi suntem într-adevăr încălcători de lege. La început, omul era prietenul lui Dumnezeu, nevinovat de săvârşirea răului. Dar când Adam şi Eva nu au ascultat de instrucţiunile lui Dumnezeu, Dumnezeu a pus deoparte haina de prieten şi Şi-a pus-o pe cea de magistrat. Acum, în loc să fie prietenul omului, Dumnezeu era judecător, citând omul pe banca acuzării. Nici un avocat nu s-a ridicat pentru a apăra cauza omului. Nimeni nu ar fi putut. Nici un avocat, indiferent cât de deştept, n-ar fi putut să convingă curtea să-l considere pe condamnat altceva decât ce era în realitate. N-ar fi existat juriu cu drept de a stabili un verdict. Nici mită. Judecătorul perfect a vorbit. Verdictul era dat. Omul era VINOVAT de încălcarea Legii lui Dumnezeu.

Căci nimeni nu va fi socotit neprihănit înaintea Lui, prin faptele Legii, deoarece prin Lege vine cunoştinţa deplină a păcatului.

Romani 3:20

Scopul celor zece legi este să ne facă conştienţi de faptul că suntem păcătoşi. Ne arată sfinţenia lui Dumnezeu şi păcătoşenia noastră. Sunt măsura simplă a ce este bine şi a ce este rău. Cele zece porunci sunt ca un termometru — ne arată că suntem bolnavi, dar nu contribuie la vindecarea noastră.

O Oglindă

În multe sensuri, cele zece porunci sunt pentru noi ceea ce este o oglindă pentru o faţă murdară. Dacă eşti singur, nu poţi să-ţi dai seama dacă faţa ta este curată sau murdară. Cineva ar putea să arate spre tine şi să spună: “Faţa ta este murdară”, dar tu ai putea să negi acest lucru spunând: “Faţa mea nu este murdară – eu nu văd nimic!” Şi este posibil să fii ferm convins de acest lucru. Dar dacă ţi s-ar da o oglindă, ai putea vedea cu ochii tăi că faţa ta este într-adevăr mânjită şi nu vei mai putea nega acest fapt. Gura ta ar fi închisă. Ai înţelege că te faci vinovat de a avea o faţă murdară.

La fel este şi cu păcatul. Noi nu prea am ştiut ce este păcatul până când Dumnezeu nu ne-a dat Legea. În acelaşi mod în care oglinda a făcut cunoscută murdăria, şi cele zece porunci ne-au făcut conştienţi de păcat.

Cele zece porunci nu au fost date ca o listă de reguli de ţinut pentru a ne aduce într-o poziţie corectă faţă de Dumnezeu. Nu acesta era scopul Legii. E ca şi cum ai încerca să cureţi murdăria de pe faţa ta cu o oglindă! Oglinzile sunt menite să reflecte, nu să cureţe. De fapt există posibilitatea destul de mare ca în încercarea ta de a te curăţa cu oglinda, să mânjeşti sticla, obstrucţionând astfel abilitatea ei de a conferi o reflecţie clară. Oamenii care încearcă să obţină acceptarea lui Dumnezeu respectând cele Zece Porunci, de obicei modifică sau minimalizează poruncile pentru ca ei să nu arate chiar aşa de rău.

Punctul De Vedere Al Lui Dumnezeu

Există şi un alt mod de a te uita la toate acestea. Vă amintiţi comparaţia pe care am făcut-o între perspectiva noastră asupra şobolanului plin de viermi şi între perspectiva lui Dumnezeu asupra păcatului? Încercând să fii pe placul Domnului prin ţinerea celor zece porunci este ca şi cum ai pulveriza parfum pe şobolanul putred — acest lucru nu îl va face mai plăcut de noi. Şobolanul este încă putred. În acelaşi mod, împlinirea celor zece porunci nu ne cresc şansele de a fi acceptaţi de Dumnezeu. Noi tot păcătoşi suntem.

Aceasta ne aduce înapoi la motivul pentru care au fost date cele Zece Porunci. Dumnezeu a dat Legea…

…pentru ca păcatul să se arate afară din cale de păcătos, prin faptul că se slujea de aceeaşi poruncă.

Romani 7:13

Dumnezeu vrea ca noi să vedem orice păcat, mare sau mic, aşa cum îl vede El — pe deplin păcătos, distructiv în totalitate, ofensator, respingător în întregime, înfiorător, malign, murdar. El vrea ca noi să înţelegem că puritatea Sa întrece de departe orice neprihănire pe care am putea să o obţinem prin puterile noastre. El vrea ca noi să înţelegem că până şi în cele mai bune momente, bunătatea noastră nu egalează sfinţenia Lui. Nu e nici măcar pe aproape.

Prăpastia

Până în momentul acesta un om putea să se laude cu faptul că Dumnezeu îl iubea mai mult pe el decât pe altul fiindcă în sinea lui credea că este o persoană mai bună. Dar odată cu comunicarea Legii, Dumnezeu i-a adus pe toţi la înţelegerea că…

Iată că sunt născut în nelegiuire, şi în păcat m-a zămislit mama mea.

Psalmi 51:5

Acum omul nu putea cunoaşte doar propria păcătoşenie, ci putea avea şi o idee despre perfecţiunea Domnului. Sfinţenia lui Dumnezeu — neprihănirea Lui — era dincolo de capacitatea omului de a o ajunge, era de neatins. Prăpastia creată de păcat era mai mare decât se aştepta omul. Fiindcă nimeni nu putea împlini Legea în mod desăvârşit, Legea nu putea crea o punte peste prăpastie.

Două Grupuri

Reacţia israeliţilor la prima citire a celor zece porunci reflectă fără îndoială modul de gândire al multor oameni astăzi. Biblia spune că toţi israeliţii s-au cutremurat de frică, dar probabil marea majoritate era înspăimântată doar de tunete şi fulgere. Ei au fost absorbiţi de lucrurile vizibile, alarmaţi doar de manifestarea impresionantă de putere. Iar în ceea ce priveşte cele zece reguli — probabil că ei nu au înţeles — ei simţeau că se vor descurca uşor cu împlinirea lor. La fel se întâmplă cu mulţi astăzi. Ei se concentrează asupra ascultării poruncilor, dar pierd din vedere scopul pe care îl au acestea.

De cealaltă parte erau acei israeliţi care tocmai au primit o înţelegere profundă a neprihănirii lui Dumnezeu. Ei ştiau acum ce vroia să spună Dumnezeu când a afirmat că sfinţenie egal lipsa păcatului. Şi lor le era frică, dar din altă cauză. Ei ştiau că nu vor fi niciodată în stare să împlinească fără greşeală un astfel de set de legi. Oricare să fi fost motivul, Biblia spune că israeliţii tremurau.

Ei au zis lui Moise: “Vorbeşte-ne tu însuţi, şi te vom asculta: dar să nu ne mai vorbească Dumnezeu, ca să nu murim.”

Exod 20:19

Domnul a zis lui Moise: “Suie-te la Mine pe munte, şi rămâi acolo. Eu îţi voi da nişte table de piatră cu Legea şi poruncile, pe care le-am scris pentru învăţătura lor.”

Exod 24:12

Cele zece porunci erau în vigoare acum şi israeliţii erau răspunzători de a le ţine ca standard moral. Dar cei care erau sinceri cu ei înşişi ştiau acum că dacă vroiau să fie acceptaţi de Dumnezeu, trebuiau să vină la El pe altă cale.

Cele Zece Sugestii?

Cele zece porunci sunt uneori amintite sub denumirea de Legea morală, având în vedere că aveau de-a face cu comportamentul etic şi moral.

Doar fiindcă Legea morală nu poate să refacă o relaţie ruptă cu Dumnezeu, acest lucru nu înseamnă că ea nu are nici o valoare. Aşa cum legile fizice creează ordine în Univers, şi legile spirituale creează ordine într-o naţiune.

Multe ţări au respins codul comportamental biblic cu riscul de a trăi într-o societate neutră din punct de vedere moral. Dar în realitate nu există o astfel de societate. Nici o astfel de societate nu a supravieţuit. A nu lua nici o poziţie înseamnă de fapt a lua o poziţie.

Respingerea absolutelor biblice a rezultat în insensibilitate faţă de rău, fiecare generaţie devenind tot mai obişnuită cu păcatul. Biblia învaţă că aceasta va duce la haos în final.

Tu Din Care Eşti?

Majoritatea oamenilor vor fi de acord cu faptul că sunt păcătoşi. Cu toate acestea, puţini vor fi gata să recunoască că sunt păcătoşi fără nici o şansă de scăpare. E o mare diferenţă între cele două.

• Păcătoşii cred că există ceva ce ei pot face pentru a deveni acceptabili în ochii lui Dumnezeu. Este posibil să creadă că Dumnezeu vrea ca ei să împlinească cele Zece Porunci, să ţină Regula de Aur, să meargă la biserică, să se roage, să se boteze, să dea la colectă sau să fie amabili cu aproapele lor. Ei cred că făcând oricare dintre aceste lucruri vor deveni plăcuţi lui Dumnezeu.

Noţiunea că bunătatea unei persoane poate să compenseze pentru răutatea ei, şi astfel, ea să merite acceptarea lui Dumnezeu, este total străină Bibliei. A face binele este lăudabil, dar Biblia învaţă că nici una dintre aceste fapte bune nu poate să restaureze relaţia noastră ruptă cu Dumnezeu. Avem o problemă gravă de care nu putem scăpa — starea de păcat.

• Pe de altă parte, un păcătos fără scăpare ştie că nu poate să facă nimic pentru a fi acceptat de Dumnezeu. Nu poate scăpa de şobolanul mort al păcatului ce îi contaminează viaţa. Biblia spune că nu avem nici o şansă.

Toţi am ajuns ca nişte necuraţi, şi toate faptele noastre bune sunt ca o haină mânjită. Toţi suntem ofiliţi ca o frunză, şi nelegiuirile noastre ne iau ca vântul.

Isaia 64:6

Până şi bunătatea noastră este departe de sfinţenia lui Dumnezeu. Cu scopul de a ilustra, poţi spune: toate faptele noastre bune sunt ca nişte şobolani aflaţi în putrefacţie. Tot aşa cum un şobolan putred nu devine mai uşor de acceptat pentru noi dacă este dat cu parfum, nici faptele bune nu-l vor face pe un păcătos acceptabil înaintea unui Dumnezeu pur, curat.

Capitolul Nouă

Secțiunea 1 — Cortul Întâlnirii

Aşa cum am spus în capitolul dinainte, fără îndoială existau cei care credeau că pot fi acceptaţi de Dumnezeu ţinând cele Zece Porunci. Cu naivitate, ei au ales o cale care i-a dus într-o pustie spirituală. Pe de altă parte, existau cei care erau gata să Îl lase pe Dumnezeu să le arate singura cale spre a fi acceptaţi.

Uitându-ne la Scriptură în ansamblu, haideţi să speculăm pentru un moment. Dacă Dumnezeu ar fi scris un plan de lecţie pentru a-l învăţa pe om exact ceea ce trebuie să facă pentru a fi drept sau neprihănit înaintea Lui, cum ar fi început El? Care ar fi fost primul punct?

Planul De Lecţie – Punctul # 1:

Ilustraţie: Un om care trecea un râu înot, a fost prins de curentul puternic. Zbătându-se, el a strigat după ajutor! Mulţi priveau dar nici unul nu era capabil să îl ajute pe omul care se îneca, cu excepţia unui înotător puternic.

Cei de pe mal au continuat să îl îndemne pe acest posibil salvator să sară în ajutorul omului ce se îneca. Dar el nu a reacţionat. El a stat acolo privind lupta pentru supravieţuire care devenea tot mai disperată. În cele din urmă, când omul a ajuns extenuat în totalitate, înotătorul puternic a sărit în apă şi l-a tras la mal.

Când oamenii l-au criticat pe salvator pentru că a aşteptat atât de mult, el a spus: “Cel ce se îneca, nu m-ar fi lăsat niciodată să îl ajut cât timp mai avea putere. Puteam să îl salvez abia după ce el renunţa la a mai încerca să se ajute singur.”[1]

Concluzie: Primul pas în a-L aborda pe Dumnezeu este să îţi dai seama că eşti un păcătos fără nici o şansă, incapabil de a se salva pe sine însuşi de la consecinţele veşnice ale păcatului.

Dacă Domnul ar fi prezentat această lecţie în modul acesta, parcă i-am şi auzi pe israeliţi izbucnind frustraţi: “Dar Doamne, deja ne-ai spus aceste lucruri. Noi ştim aceasta!” am putea presupune că Dumnezeu ar răspunde: “Da, ştiu, dar tocmai acest lucru vreau să-l înţelegeţi. Primul pas spre a fi acceptaţi de Mine este să înţelegeţi că sunteţi păcătoşi fără nici o scăpare. Eu pot să îi salvez doar pe cei care au renunţat la a încerca să se salveze pe ei înşişi.”

E posibil ca lecţia de mai sus să fie una imaginară, dar aplicaţia reprezintă un adevăr. Este ceea ce ne învaţă Biblia în mod consecvent. Acum haideţi să facem un pas mai departe.

Domnul a vorbit lui Moise, şi a zis: “Vorbeşte copiilor lui Israel: să-Mi aducă un dar; să-l primiţi pentru Mine de la orice om care-l va da cu tragere de inimă.

Să-Mi facă un locaş sfânt, şi Eu voi locui în mijlocul lor.

Exod 25:1,2,8

Un Element Vizual

Israeliţii trebuia să construiască un *sanctuar, un loc sacru numit Cortul Întâlnirii, în care Dumnezeu să poată locui în mijlocul lor. Dumnezeu nu le cerea acest lucru fiindcă avea nevoie de o casă. Ci mai degrabă, Dumnezeu crea un element vizual complex pentru a-i ajuta. Pe măsură ce vom studia, încet-încet vom dobândi o înţelegere privind însemnătatea lui deplină. Va fi nevoie de câteva pagini pentru a explica, deci nu vă pierdeţi răbdarea şi nu săriţi la capitolul următor. Este o piesă importantă din imaginea finală.

*A nu se confunda această structură cu o biserică. Nu au nici o legătură una cu cealaltă.

Dumnezeu a început lucrarea cerând donaţii benevole pentru un proiect de construcţie. El vroia ca oamenii să dea doar de bunăvoie, din inimă. Nu se făcea apel şi nici nu se forţa mâna nimănui. Fiecare dădea ceea dorea. Cu toate acestea, Dumnezeu a comunicat un lucru foarte clar:

“Să faceţi cortul şi toate vasele lui după chipul pe care ţi-l voi arăta.”

Exod 25:9

Schiţa De Bază

Cortul Întâlnirii putea fi dezasamblat şi mutat. Partea reprezentată de cortul propriu-zis avea pereţii rezistenţi, şi un acoperiş tip covor. Era împărţit în două părţi: o treime reprezentând o încăpere numită Sfânta sfintelor sau Locul prea sfânt, iar celelalte două treimi reprezentând Locul sfânt. O perdea grea, uneori amintită şi ca văl, despărţea cele două încăperi.

“…perdeaua să facă despărţirea între Locul sfânt şi Locul prea sfânt.”

Exod 26:33

Cortul era completat de o curte exterioară care la rândul ei, era înconjurată de un gard cu înălţimea de aproximativ 2 m. Accesul în complex se făcea printr-o singură poartă. Existau şapte elemente de mobilier de importanţă majoră în cort şi afară în curte.[2]

(1) Altarul De Aramă

Imediat după intrarea în curte se găsea prima piesă de mobilier. Avea o mărime considerabilă, fiind făcută din lemn placat cu aramă, având patru coarne la cele patru colţuri şi drugi lungi lateral pentru a putea fi cărată.

(2) Ligheanul De Aramă

Acest lighean mare din bronz era situat la jumătatea distanţei dintre altarul de aramă şi Locul sfânt. Fiind umplut cu apă, era folosit pentru spălarea ceremonială, şi semnifica faptul că omul trebuie să fie curat când se apropie de Dumnezeu.

(3) Sfeşnicul

Măsurile sfeşnicului nu au fost specificate de Dumnezeu, dar cunoaştem forma lui. Avea o rază principală care se împărţea în şapte braţe. Faptul că era din aur pur, i-a limitat cu siguranţă mărimea.

(4) Masa Cu Pâinile

Pe această masă specială erau puse douăsprezece pâini, fiecare reprezentând unul dintre triburile lui Israel.

(5) Altarul Tămâierii

Acest altar era situat la mijlocul perdelei ce despărţea Locul prea sfânt de Locul sfânt. Pe acest altar se ardea tămâie când israeliţii se adunau afară să se roage. Fumul ce se ridica spre cer simboliza rugăciunile înălţându-se la Dumnezeu.

(6) Chivotu L Legământului

Această cutie mică din lemn placat cu aur pur, era menită să funcţioneze în parte ca şi o ladă. Câteva dintre obiectele din ea ne sunt cunoscute deja – tablele cu cele zece porunci şi un vas conţinând o mostră din pâinea pe care Dumnezeu le-o asigura în deşert.

(7) Capacul Ispăşirii

Chivotul legământului avea un capac complex din aur, reprezentat de doi îngeri cu aripi întinse.

Chivotul şi capacul ispăşirii erau singurele piese de mobilier plasate în Locul prea sfânt. Dumnezeu a zis…

“Acolo Mă voi întâlni cu tine; şi de la înălţimea capacului ispăşirii, dintre cei doi heruvimi aşezaţi pe chivotul mărturiei, îţi voi da toate poruncile Mele pentru copiii lui Israel.”

Exod 25:22

Preoţii

“Apropie de tine pe fratele tău Aaron şi pe fiii săi, şi ia-i dintre copiii lui Israel şi pune-i deoparte în slujba Mea ca preoţi: pe Aaron şi pe fiii lui.”

Exod 28:1

Dumnezeu i-a cerut lui Moise să îi desemneze pe Aaron şi pe fii lui ca preoţi în cortul întâlnirii, Aaron fiind marele preot. Dumnezeu i-a pus deoparte pe aceşti bărbaţi dintre ceilalţi, nu fiindcă erau speciali, ci fiindcă Domnul vroia ca oamenii să respecte sfinţenia Lui. Dumnezeu nu vroia ca de cort să se îngrijească o şleahtă dezorganizată de oameni. Preoţii erau pregătiţi special pentru a împlini instrucţiunile lui Dumnezeu şi ei aveau rol de custozi, îngrijindu-se de cort în timp ce israeliţii nomazi se mutau dintr-un loc în altul.

Cortul Terminat

Întreaga structură a fost terminată la nouă luni de la sosirea israeliţilor la muntele Sinai.

Moise a cercetat toate lucrările; şi iată, le făcuseră cum poruncise Domnul.

Exod 39:43

În ziua întâi a lunii întâi a anului al doilea, cortul era aşezat.

Exod 40:17

Odată ce cortul a fost terminat, norul care i-a condus pe israeliţi s-a mutat deasupra Sfintei sfintelor. Acesta reprezenta prezenţa lui Dumnezeu în mijlocul poporului Său.

Atunci norul a acoperit cortul întâlnirii…

Moise nu putea să intre în cortul întâlnirii, pentru că norul stătea deasupra lui, şi slava Domnului umplea cortul.

Exod 40:34,35

Implementarea Elementului Vizual

Odată ce cortul a fost ridicat, a venit timpul ca acest mare element vizual să fie implementat. Dumnezeu i-a spus lui Moise…

“Vorbeşte copiilor lui Israel, şi spune-le: ‘Când cineva dintre voi va aduce un dar Domnului, să-l aducă din vite, fie din cireadă fie din turmă…’”

Levitic 1:2

Dumnezeu îi spunea omului să aducă o jertfă la cort.

Trebuia să fie “…din cireadă…”

Levitic 1:3

Putea fi o oaie, o capră sau un viţel, dar nu putea fi nici un alt animal cum ar fi un porc, un cal sau o cămilă.

Ei trebuia “…să-l aducă din partea bărbătească…”

Levitic 1:3

Trebuia să fie “…ără cusur…”

Levitic 1:3

Nu putea să aibă vreo boală sau vreun handicap.

“…să-l aducă la uşa cortului întâlnirii, înaintea Domnului, ca să fie plăcut Domnului…”

Levitic 1:3

Jertfa trebuia adusă imediat lângă intrarea în curte, pe *altarul de aramă. Pe lângă recunoaşterea propriei persoane ca fiind una păcătoasă fără scăpare, acesta era primul pas în apropierea de Dumnezeu. Individul care aducea jertfa trebuia…

“…să-şi pună mâna pe capul dobitocului adus ca ardere de tot, şi [era] primit de Domnul, ca să facă ispăşire pentru el.”

Levitic 1:4

*În Biblie arama este asociată în mod obişnuit cu judecata sau păcatul.

Prin punerea mâinii pe capul jertfei, omul se identifica cu jertfa. Mâna de pe capul animalului simboliza transferul păcatului şi vinei individului de pe om pe animal. Fiindcă animalul purta acum păcatul omului, trebuia să moară. Moartea este plata păcatului. Cel ce aducea jertfa, tăia gâtul animalului — o conştientizare finală a faptului că păcatul lui cauza moartea animalului. Era un caz al morţii unui nevinovat în locul unui vinovat — ca înlocuitor. Biblia spune că astfel Dumnezeu primea jertfa din partea omului.

Acest lucru trebuie să fi sunat familiar pentru israeliţi. Predecesorii lor nu au venit la Dumnezeu aducând jertfe de sânge? Ba da.

Un Mântuitor Neprihănit

Încă o dată Domnul îi reamintea poporului Său că singura cale spre acceptare era să creadă că El este…

…singurul Dumnezeu drept şi mântuitor…

Isaia 45:21

Aducând o jertfă animală oamenii prezentau dovezi vizibile ale unei încrederi lăuntrice în Dumnezeu — demonstrau că ei credeau în Domnul. Fiindcă moartea este pedeapsa pentru păcat, jertfa ilustra ceea ce era necesar pentru ca păcatul să fie iertat.

…fără vărsare de sânge, nu este iertare.

Evrei 9:22

“Căci viaţa trupului este în sânge. Vi l-am dat ca să-l puneţi pe altar, ca să slujească de ispăşire pentru sufletele noastre, căci prin viaţa din el face sângele ispăşire.”

Levitic 17:11

Când Dumnezeu vedea moartea animalului, El era mulţumit pentru că cerinţa legii păcatului şi morţii a fost împlinită cu exactitate — a existat o plată cu moartea pentru păcat. Dumnezeu nu mai considera omul vinovat de datoria păcatului; omul nu mai era judecat; consecinţele veşnice nu mai erau operaţionale. În schimb, Domnul onora încrederea acelei persoane în El şi îi transfera neprihănire în cont, aşa cum a făcut cu Avraam.

“Avraam a crezut pe Dumnezeu, şi aceasta i s-a socotit ca neprihănire.”

Romani 4:3

Fiindcă acea neprihănire venea de la Dumnezeu, ea asigura în totalitate perfecţiunea de care era nevoie pentru a trăi în prezenţa lui Dumnezeu. Nu era absolut nimic nou în aceasta. Era modul în care Abel, Noe, Avraam, Isaac, Iacov şi toţi ceilalţi bărbaţi neprihăniţi au venit la Dumnezeu de-a lungul veacurilor.

Ziua Ispăşirii

În împlinirea datoriilor lor, preoţii aveau libertate totală de acces în complexul cortuar, cu o singură excepţie. Li se interzicea categoric să intre în Locul prea sfânt.

Locul prea sfânt era locul unde prezenţa lui Dumnezeu coexista cu omul. Omul păcătos nu avea voie nici măcar să arunce o privire în încăperea respectivă. Perdeaua care atârna între cele două locaşuri era groasă, protejând de orice privire curioasă. Ea proteja cea mai sfântă încăpere dintre toate încăperile. Până şi Aaron, în calitate de mare preot, nu putea intra în Locul prea sfânt decât în ziua ispăşirii.[3]

Dar în partea a doua intră numai marele preot, odată pe an, şi nu fără sânge, pe care îl aduce pentru sine însuşi şi pentru păcatele din neştiinţă ale norodului.

Evrei 9:7

Orice încălcare a acestei instrucţiuni avea ca rezultat moartea.

Domnul a zis lui Moise: “Vorbeşte fratelui tău Aaron, şi spune-i să nu intre în tot timpul în sfântul locaş, dincolo de perdeaua din lăuntru, înaintea capacului ispăşirii, care este pe chivot, ca să nu moară; căci deasupra capacului ispăşirii Mă voi arăta în nor.”

Levitic 16:2

Jertfa din ziua ispăşirii era o ceremonie anuală, o reamintire permanentă a nevoii omului de a avea păcatul ascuns de ochii unui Dumnezeu sfânt. Această ceremonie se repeta în fiecare an, fiindcă, deşi Dumnezeu nu considera omul vinovat de păcatul său, sângele animalelor nu îndepărta datoria păcatului. Sângele era doar un acoperământ temporar.

Cortul, mobilierul, preoţii, jertfele, ziua ispăşirii erau toate elemente vizuale complexe create de Dumnezeu care aveau scopul de a înlesni înţelegerea. Aceste elemente vizuale ajutau la explicarea a ceea ce plănuia să facă Domnul pentru omenire.

Secțiunea 2 — Necredinţă

Israeliţii învăţau tot mai multe despre Domnul. Dumnezeu se îngrijea cu credincioşie de mâncare şi apă pentru ei. Biblia ne spune că Dumnezeu a făcut până şi încălţămintea lor extrem de rezistentă — nu s-a stricat. Israeliţii aveau acum un cod moral după care să trăiască. Deşi împlinirea celor zece porunci nu avea ca rezultat acceptarea lui Dumnezeu, totuşi ea asigura un standard de trăire corectă care aducea unitate în naţiune. Ei ştiau ce este corect, şi ce este greşit. Dumnezeu şi-a arătat dragostea şi prin faptul că asigura o cale de a fi acceptaţi prin credinţă — dovedită prin jertfa de sânge. Poate veţi crede că israeliţii erau mulţumitori la infinit pentru tot ce făcea Domnul pentru ei. Dacă erau mulţumitori, faptele lor dovedeau tocmai opusul. Au început să bombăne — din nou.

În caz că vom adopta o atitudine de autoîndreptăţire şi ne vom închipui că doar israeliţii erau mai tari de cap, trebuie să ne amintim că suntem făcuţi din aceeaşi materie primă.

În multe privinţe, israeliţii funcţionau ca şi reprezentanţi ai întregii rase umane. Cu toate că an de an ajungeau să Îl cunoască tot mai bine pe Dumnezeu, cunoştinţa pe care o câştigau aducea şi responsabilitate în plus. Biblia spune…

Cui i s-a dat mult, i se va cere mult; şi cui i s-a încredinţat mult, i se va cere mai mult.

Luca 12:48

Luaţi la un loc, israeliţii ştiau acum despre Dumnezeu mai multe lucruri decât orice altă naţiune de pe Pământ.

Au plecat de la muntele Hor pe drumul care duce spre Marea Roşie, ca să ocolească ţara Edomului. Poporul şi-a pierdut răbdarea pe drum şi a vorbit împotriva lui Dumnezeu şi împotriva lui Moise: “Pentru ce ne-aţi scos din Egipt, ca să murim în pustie? Căci nu este nici pâine, nici apă, şi ni s-a scârbit sufletul de această hrană proastă.”

Numeri 21:4,5

Aceste acuze nu erau reale – Dumnezeu, Marele Purtător de Grijă, Se îngrijea de nevoile lor. Dar în loc să Îi mulţumească Domnului pentru grija Lui zilnică, ei Îl acuzau de faptul că îi neglija. Ei ignorau Legea lui Dumnezeu, spunând minciuni şi dezonorând numele Său.

Aşa cum am văzut înainte, încălcarea unei legi are consecinţe. În acelaşi mod în care sfidarea legii gravitaţiei date de Dumnezeu are ca rezultat oase fracturate, şi încălcarea Legii morale a lui Dumnezeu are consecinţe.

În trecut, Dumnezeu a *trecut cu vederea în mod repetat păcatul lor – El a fost îndurător. Dar israeliţii nu mai erau începători în relaţia lor cu Creatorul-Proprietar al lor. Ei au învăţat multe lucruri despre Dumnezeu. Ei cunoşteau acum cele zece porunci şi această cunoştinţă îi făcea responsabili. Dumnezeu nu putea să treacă cu vederea păcatul oamenilor şi să zică: “O, lasă. Ne vom preface că nu s-a întâmplat nimic.” Nu, păcatul îşi are consecinţele lui. Întotdeauna.

*Dumnezeu trece doar cu privirea păcatul pentru un anumit timp. El judecă orice păcat. Compară cu Fapte 17:30

…Domnul a trimes împotriva poporului nişte şerpi înfocaţi, care au muşcat poporul, aşa încât au murit mulţi oameni în Israel.

Numeri 21:6

Chiar de la început, Dumnezeu a spus că păcatul va duce la moarte — fizică, relaţională şi veşnică. Acum acest adevăr era ilustrat într-un mod grafic, când mulţi au murit.

Israeliţii erau disperaţi. Şi au înţeles că numai Dumnezeu putea să îi salveze de pedeapsă. Ei erau în totalitate neajutoraţi.

Poporul a venit la Moise, şi a zis: “Am păcătuit, căci am vorbit împotriva Domnului, şi împotriva ta. Roagă-te Domnului, ca să depărteze de la noi aceşti şerpi.”

Numeri 21:7

Scopul lui Dumnezeu cu judecata era să cauzeze o schimbare de atitudine — o schimbare a mentalităţii. În Biblie, această schimbare este descrisă cu termenul pocăinţă. Oamenii pot să se căiască şi să fie auziţi de Dumnezeu numai în timpul acestei vieţi de pe Pământ. După moartea fizică, când un păcătos este confruntat cu judecata în iazul de foc, este prea târziu să îşi schimbe modul de gândire.

Israeliţii au recunoscut că au păcătuit, şi ca urmare L-au rugat pe Dumnezeu să îi izbăvească. Ei se încredeau în Dumnezeu iar.

Moise s-a rugat pentru popor.

Domnul a zis lui Moise: “Fă-ţi un şarpe înfocat, şi spânzură-l de o prăjină; oricine este muşcat, şi va privi spre el, va trăi.”

Moise a făcut un şarpe de aramă, şi l-a pus într-o prăjină; şi oricine era muşcat de un şarpe, şi privea spre şarpele de aramă, trăia.

Numeri 21:7-9

Şarpele de pe prăjină nu era un soi de şmecherie care să te ajute să uiţi de problemă. Dumnezeu pur şi simplu le dădea israeliţilor ocazia să demonstreze că Îl credeau. Când un israelit era muşcat, tot ce trebuia să facă era să se întoarcă şi să privească şarpele de aramă, şi era vindecat. Cu acea privire, individul îşi exprima credinţa în Domnul, încrezându-se că El va rămâne credincios cuvântului Său.

Să presupunem că cineva a fost muşcat şi nu s-a uitat la şarpele de aramă. În schimb le-a spus vecinilor săi: “Bătrânul Moise este dus cu pluta de tot. Dacă el crede că o singură privire aruncată asupra acelui şarpe ridicol va vindeca o muşcătură veninoasă, e nebun. Eu nu cred.” O astfel de persoană murea, nu doar din cauza muşcăturii de şarpe, ci şi fiindcă nu s-a încrezut în Dumnezeu. Dumnezeu onorează credinţa, dar judecă necredinţa.

Este important să înţelegem că Dumnezeu ne trage la răspundere privitor la tot ce înţelegem noi despre El. Suntem responsabili pentru tot ceea ce ştim.

Mai târziu, şarpele original făcut de Moise a fost distrus de împăratul Ezechia fiindcă oamenii i se închinau şarpelui, încălcând încă una dintre cele Zece Porunci.

Vezi 2 Împăraţi 18:4

Recapitulare: Moarte

Biblia vorbeşte despre moarte în trei moduri diferite:

1. Moartea trupului: Despărţirea duhului omului de trupul său.

2. Moartea unei relaţii: Despărţirea duhului omului de Dumnezeu.

3. Moartea faţă de o bucurie viitoare: Despărţirea duhului omului de Dumnezeu pentru totdeauna.

…plata păcatului este moartea…

Romani 6:23

Secțiunea 3 — Judecători, Împăraţi Şi Profeţi

Am ajuns acum la o lecţie care comprimă secole de evenimente în câteva pagini. Cei dintre dumneavoastră care sunteţi alergici la istorie, puteţi sta liniştiţi fiindcă acesta este un studiu nedureros şi chiar dacă nu înţelegeţi totul, veţi reţine detaliile savuroase necesare pentru a crea cadrul. Vă va ajuta dacă veţi compara titlurile secţiunilor cu linia timpului de pe paginile 166-167. Au trecut 40 de ani din momentul în care israeliţii au părăsit Egiptul şi până au intrat în Canaan. Moise a murit înainte să intre în Ţara Promisă şi locul i-a fost luat de un general capabil numit Iosua.

După ce au intrat în Ţara Promisă, a fost nevoie de ani până ce israeliţii au putut să se stabilească în ea. Pământul a fost împărţit corespunzător cu triburile, fiecare trib corespunzând, în cea mai mare parte, unuia dintre cei doisprezece fii ai lui Iacov (sau Israel).

Vremea Judecătorilor

Pentru un timp israeliţii s-au încrezut în Dumnezeu, dar apoi au început să se îndepărteze de adevăr şi au ajuns să creadă în idoli. Domnul a pedepsit Israelul pentru că acesta se închina unor dumnezei falşi, prin faptul că a îngăduit să fie asaltat de naţiuni străine care au forţat Israelul să le slujească şi să le plătească bir. După un timp, israeliţii se pocăiau şi strigau spre Dumnezeu să îi elibereze de cei ce îi oprimau. Dumnezeu ridica un lider numit Judecător, şi israeliţii îi alungau pe cuceritorii străini din ţară. Aşa a început un ciclu care a durat aproximativ 300 de ani. Acest ciclu se repeta iar şi iar. În această perioadă au fost cincisprezece judecători.

Unii cred că dacă te încrezi în Dumnezeu atunci eşti asigurat. Dar undeva în subconştient ei cred că toate drumurile — toate credinţele — duc în cele din urmă la acelaşi Dumnezeu. Dar Biblia nu ne învaţă aşa ceva. Scriptura ne spune că există mulţi dumnezei falşi, dar numai un singur Dumnezeu adevărat. Israeliţii au fost judecaţi când s-au încrezut într-un dumnezeu fals.

Vremea Împăraţilor

Dintre toate naţiunile Pământului, Israel era cea mai norocoasă, fiindcă Dumnezeu Însuşi era Conducătorul şi Împăratul ei. Dar pe măsură ce trecea timpul şi israeliţii s-au uitat la alte naţiuni, ei L-au respins pe Dumnezeu şi au cerut un împărat pământesc.

Dumnezeu le-a împlinit cererea, dar tendinţa lor de a porni pe căi greşite şi de a se încrede în dumnezei falşi, a rămas. Israel urma să aibă mulţi împăraţi, dar numai câţiva L-au crezut şi L-au ascultat pe Domnul. Din această cauză, ciclul din anii dinainte a continuat, doar că în locul Judecătorului, ei aveau acum un Împărat.

Mai mulţi dintre împăraţi sunt vrednici de a li se acorda atenţie specială. Probabil că cel mai mare şi mai cunoscut monarh al lui Israel a fost David. Spre deosebire de mulţi alţi împăraţi care au domnit peste Israel, împăratul David s-a încrezut cu adevărat în Dumnezeu. El credea că doar Dumnezeu putea să îl salveze de consecinţele păcatului. David L-a numit pe Domnul: “Mântuirea mea.”

Împăratul David a fost în acelaşi timp şi un mare Profet, inspirat de Dumnezeu să scrie Scriptura. El este cunoscut pentru cântările pe care le-a scris, lăudându-L pe Dumnezeu pentru dragostea şi îndurarea Lui. David a scris lucruri specifice despre Izbăvitorul Promis şi Dumnezeu a făcut un legământ cu el că Unsul va descinde din el.[4] Împăratul David avea o mare dorinţă să înlocuiască Cortul portabil cu o structură permanentă având un model asemănător. Aceasta urma să se numească Templu. El vroia să îl construiască în Ierusalim, care devenise capitala ţării în timpul domniei lui. Deşi David a adunat materialele de construcţie, fiul său, Solomon a fost cel care a dus la împlinire acest proiect.

Împăratul Solomon este cunoscut pentru două lucruri: înţelepciunea lui mare şi Templul pe care l-a construit. Această clădire uimitoare a fost construită în Ierusalim, pe Muntele Moria, posibil în acelaşi loc în care Avraam a fost gata să îl aducă jertfă pe Isaac.

După moartea lui Solomon, naţiunea s-a rupt în două: cele zece triburi din nord şi-au păstrat numele de Israel, iar cele două triburi din sud au devenit naţiunea Iuda. Această diviziune părea să fie primul pas al israeliţilor spre o stare de îndepărtare cvasi-permanentă de Dumnezeu. A început cu triburile din nord. Oamenii executau în mod mecanic ceea ce Domnul le cerea, dar inimile lor erau departe de El.

Profeţi

Dumnezeu a trimis profeţi, oameni care predicau nu doar împotriva valorilor morale compromise ale poporului, ci îi şi avertizau în legătură cu judecata care urma să vină.

Mulţi dintre aceşti profeţi au fost de asemenea călăuziţi de Dumnezeu să scrie Scriptură. Unii dintre ei au dat informaţii specifice despre Izbăvitorul Promis care urma să vină.

Vorbind la modul general, profeţii nu erau bine primiţi de israeliţi sau de împăraţii lor. Exista un motiv pentru această stare de fapt. Profeţii le aduceau un mesaj pe care ei nu vroiau să îl audă. De exemplu, profetul Isaia a spus oamenilor…

Domnul zice: “Când se apropie de Mine poporul acesta, Mă cinsteşte cu gura şi cu buzele, dar inima lui este departe de Mine, şi frica pe care o are de Mine, nu este decât o învăţătură de datină omenească.”

Isaia 29:13

Majoritatea oamenilor dispreţuiau mesajul profeţilor şi refuzau să îşi pună credinţa în Dumnezeu. Îi persecutau şi îi ucideau. Pentru a complica lucrurile şi mai mult, scena spirituală era agitată şi de profeţi falşi, inspiraţi de Satan. Deşi dumnezeu dăduse instrucţiuni clare legate de modul în care poporul Lui trebuia să discearnă adevărul de învăţături false, profeţii mincinoşi erau mult mai populari, fiindcă ei spuneau oamenilor lucruri pe care aceştia doreau să le audă.

Împrăştierea Lui Israel

În cele din urmă Dumnezeu a trimis într-adevăr judecata. Asirienii au invadat cele zece triburi din nord în anul 722 î.Ch. şi le-au dus în robie. Biblia nu aminteşte nici o reîntoarcere organizată a acestor oameni pe pământul lui Israel.

Iuda Dus În Robie

Cele două triburi din sud au continuat să funcţioneze ca o entitate politică distinctă până în anul 585 î.Ch. când *babilonienii au răvăşit oraşul Ierusalim, au dărâmat marele Templu al lui Solomon şi i-au dus pe oameni în exil.

*Oamenii din zona unde a fost construit turnul Babel.

În timp ce erau în exil, oamenii au început să fie numiţi Iudei, o referire la faptul că majoritatea erau din tribul lui Iuda. Ne mai având la dispoziţie Templul, ca şi centru al închinării, iudeii au pus bazele **sinagogii ca loc pentru interacţiune socială, învăţătură şi studiu al Scripturilor.

**Cuvântul grecesc pentru adunări.

Exilul a continuat timp de 70 de ani, dar în 536 î.Ch. cele două triburi din sud au început să vină încet înapoi pe pământul lor de baştină, să se stabilească în Ierusalim şi în jurul lui, pe teritoriul ocupat înainte de tribul lui Iuda. Templul a fost reconstruit, deşi nu la grandoarea din zilele lui Solomon şi sistemul de jertfe a fost reinstituit.

Influenţa Grecilor

În jurul anului 400 î.Ch. înregistrările din Biblie se sfârşesc şi se instaurează tăcerea pentru aproximativ patru secole. Dar istoria nu s-a oprit. Alexandru cel Mare, genialul general al grecilor a măturat Orientul Mijlociu înghiţindu-i şi pe iudei în acest proces. Emisarii lui au introdus ca limbă comercială greaca şi cultura elenă a devenit o marcă a statutului timp de secole.

Unii iudei au îmbrăţişat de bunăvoie cultura greacă, combinând-o cu credinţa lor în Dumnezeu. Aceşti oameni au fost numiţi Saduchei. Deşi erau puţini la număr, erau oameni bogaţi şi influenţi. Ei tindeau să îl controleze pe marele preot, poziţie care a ajuns să fie cumpărată şi vândută. Din păcate, ei negau veridicitatea unor părţi ale Bibliei. Saducheii au luat din Cuvântul lui Dumnezeu.

Timp de aproximativ 200 de ani, iudeii s-au supus unei succesiuni de forţe ocupante greceşti şi apoi în 166 î.Ch. ei s-au revoltat. Iuda Macabeul a condus poporul spre autonomie pentru o perioadă.

În timpul acestei perioade un grup de zeloţi religioşi iudei, numiţi Farisei, au ajuns în frunte. Fariseii se opuneau influenţei culturii greceşti şi se agăţau de Legea dată lui Moise. În zelul lor, ei au creat o sferă protectoare de legi în jurul Legii lui Moise ca nici una dintre legile autentice să nu fie încălcată. Aceste legi adiţionale au devenit autoritate prin ele însele, asumându-şi greutate egală cu Legea lui Moise. Fariseii au adăugat la Cuvântul lui Dumnezeu.

O altă forţă semnificativă în viaţa iudeilor erau scribii, echivalentul uman al copiatoarelor. Cu mult timp înainte de apariţia tiparniţelor, aceşti oameni copiau cu o grijă extremă Cuvântul lui Dumnezeu, iar şi iar. Termenul scrib implica educaţie şi fervoare religioasă. Era mai mult o descriere de post decât un partid religios sau politic.

Romanii

Libertatea iudeilor sub domnia macabeană a durat abia vreo o sută de ani. Călcâiul de fier al Romei a zdrobit libertatea iudeilor în anul 67 î.Ch. când Generalul Pompei a intrat în Ierusalim.

Roma era destul de îngăduitoare privind religia iudeilor, atâta timp cât aceştia îşi plăteau dările şi nu instigau la rebeliune. Lumea civilizată a acelor zile a intrat într-o perioadă de pace nesigură.

Imperiul roman era mult prea întins pentru a putea fi administrat în mod eficient de la Roma, aşa că au fost aleşi conducători locali pentru a domni în diferite regiuni. În Iudea, acum provincie romană, a fost desemnat un om numit Irod, ca împărat marionetă. El urma să devină cunoscut sub numele de Irod cel Mare. Incredibil de crud, Irod era un practicant al religiei iudeilor dar numai cu numele. Sub autoritatea Romei, el şi urmaşii lui urmau să domnească peste lumea plină de resentimente a iudeilor pentru următorii o sută de ani. Poporul dorea cu ardoare salvarea – pe unul care putea să le aducă uşurare.

Au trecut mai mult de două mii de ani de când Dumnezeu i-a promis pentru prima oară lui Avraam că unul dintre descendenţii lui va fi Izbăvitorul Promis. De-a lungul secolelor, Dumnezeu a avut oameni din aceia, uneori doar câţiva, care credeau cuvântul Lui şi erau într-o relaţie corectă cu El. Ei au aşteptat cu nerăbdare ca Unsul să vină. În aceşti ani de început al Imperiului Roman, cei care se agăţau cu tenacitate de promisiunile lui Dumnezeu încă mai aşteptau împlinirea lor. Venise deja timpul dar ei nu erau conştienţi de lucrul acesta. Scena era acum pregătită. Peste îngerii din ceruri trebuie să se fi lăsat o linişte deplină. Satan trebuie să se fi înfiorat. Cine urma să fie Izbăvitorul Promis?

Notă 5

Capitolul Zece

Secțiunea 1 — Elisabeta, Maria Şi Ioan

Înainte ca Izbăvitorul Promis să apară pe scenă, Dumnezeu urma să pregătească poporul evreu trimiţând un mesager special care să anunţe evenimentul iminent. Nu poţi decât să te întrebi dacă îngerii s-au antrenat într-o discuţie aprinsă despre cine ar putea fi acest purtător special de veşti bune. Oare va fi unul dintre ei? Dar apoi s-a scurs o altă informaţie — o veste ce avea de-a face cu identitatea Izbăvitorului. Ea trebuie să fi lăsat întreaga mulţime cerească cu gura căscată.

În zilele lui Irod, împăratul Iudeii, era un preot, numit Zaharia,… Nevasta lui era din fetele lui Aaron, şi se chema Elisabeta. Amândoi erau neprihăniţi înaintea lui Dumnezeu, şi păzeau fără pată toate poruncile şi toate rânduielile Domnului. N-aveau copii, pentru că Elisabeta era stearpă; şi amândoi erau înaintaţi în vârstă.

Dar, pe când slujea Zaharia înaintea lui Dumnezeu, la rândul cetei lui, după obiceiul preoţiei, a ieşit la sorţi să intre să tămâieze în Templul Domnului. În ceasul tămâierii, toată mulţimea norodului se ruga afară.

Atunci un înger al Domnului s-a arătat lui Zaharia, şi a stătut în picioare la dreapta altarului pentru tămâiere. Zaharia s-a înspăimântat, când l-a văzut; şi l-a apucat frica. Dar îngerul i-a zis: “Nu te teme Zahario; fiindcă rugăciunea ta a fost ascultată. Nevastă-ta Elisabeta îţi va naşte un fiu, căruia îi vei pune numele Ioan. El va fi pentru tine o pricină de bucurie şi veselie, şi mulţi se vor bucura de naşterea lui. Căci va fi mare înaintea Domnului… El va întoarce pe mulţi din fiii lui Israel la Domnul, Dumnezeul lor. Va merge înaintea lui Dumnezeu… ca să întoarcă inimile părinţilor la copii, şi pe cei neascultători la umblarea în înţelepciunea celor neprihăniţi, ca să gătească Domnului un norod bine pregătit pentru El.”

Luca 1:5-17

Îngerul i-a spus lui Zaharia că fiul său, Ioan, urma să fie mesagerul care va pregăti calea pentru venirea Domnului. Aceasta era veste nu glumă, dar a fost acea ultimă fărâmă de informaţie care a stârnit întreaga mulţime cerească. Dumnezeu Însuşi — Domnul — urma să meargă pe Pământ. EL urma să fie Izbăvitorul Promis. Vestea trebuie să-l fi şocat pe Satan.

Fără îndoială că Zaharia încerca din greu să asimileze toate acestea. Să vezi un înger era nemaiauzit în zilele acelea. Şi vestea că Elisabeta va avea un fiu la vârsta lor era suficientă pentru a-l face pe un om bătrân să ezite. Dar să fie informat că Dumnezeul Creator venea ca Izbăvitorul Promis — acest lucru era pur şi simplu de necrezut! Cu toate acestea, Zaharia cunoştea scrierile profeţilor.

Cu patru sute de ani în urmă, profetul Maleahi scrisese despre acest eveniment.

Era acolo, negru pe alb. Zaharia trebuie să se fi întrebat de ce nu a văzut acest lucru mai înainte. Era atât de bătător la ochi! Domnul Atotputernic spusese, “Voi trimite pe solul Meu; el va pregăti calea înaintea Mea!” Dumnezeu Însuşi urma să vină ca Unsul. Mai mult de atât, îngerul a spus că solul care urma să pregătească calea Lui, urma să fie tocmai fiul preotului — Ioan.

Elisabeta

Zaharia s-a dus acasă mut de uimire. Iar Dumnezeu S-a ţinut de cuvânt; s-a întâmplat exact aşa cum a spus îngerul.

Peste câtva timp, Elisabeta, nevasta lui, a rămas însărcinată, şi s-a ţinut ascunsă de tot cinci luni. “Căci”, zicea ea, “iată ce mi-a făcut Domnul, când Şi-a aruncat ochii spre mine, ca să-mi ia ocara dintre oameni.”

Luca 1:24,25

Dar undeva în mintea lui Zaharia trebuie să îl fi urmărit o întrebare. Cum urma să vină Creatorul pe Pământ? Urma oare să vină într-un car de aur tras de şapte armăsari albi, înconjurat de legiuni de îngeri toţi înconjuraţi de o lumină orbitoare? Oare urma să înlăture stăpânitorii romani — să îl înlăture pe Irod de pe tronul lui? Îngerul nu a spus nimic.

Maria

Cadrul se schimbă acum. Îngerul a mai făcut o vizită, de data aceasta la o tânără numită Maria.

În luna a şasea, îngerul Gavril a fost trimes de Dumnezeu într-o cetate din Galilea, numită Nazaret, la o fecioară logodită cu un bărbat, numit Iosif, din casa lui David. Numele fecioarei era Maria.

Luca 1:26,27

Iosif şi Maria erau logodiţi după obiceiul evreiesc. Biblia spune că atât Iosif cât şi Maria erau descendenţi direcţi ai împăratului David care a trăit cu 1000 de ani în urmă.

Îngerul a intrat la ea, şi a zis: “Plecăciune, ţie, căreia ţi s-a făcut mare har; Domnul este cu tine, binecuvântată eşti tu între femei!”

Turburată foarte mult de cuvintele acestea, Maria se întreba singură ce putea să însemneze urarea aceasta. Îngerul i-a zis: “Nu te teme, Marie; căci ai căpătat îndurare înaintea lui Dumnezeu. Şi iată că vei rămânea însărcinată, şi vei naşte un fiu, căruia îi vei pune numele Isus.”

Luca 1:28-31

Cum!? Acum era rândul Mariei să rămână fără grai. Atunci când în sfârşit Maria şi-a recăpătat graiul, ea a pus o întrebare foarte logică.

Maria a zis îngerului: “Cum se va face lucrul acesta, fiindcă eu nu ştiu de bărbat?”

Îngerul i-a răspuns: “Duhul Sfânt Se va pogorî peste tine, şi puterea Celui Prea Înalt te va umbri. De aceea Sfântul care Se va naşte din tine, va fi chemat Fiul lui Dumnezeu.”

Luca 1:34,35

Maria urma să fie mama Izbăvitorului Promis!

Acum totul avea sens. Maria cunoştea istorisirile foarte bine. Cu mult timp în urmă, în grădina Edenului, Dumnezeu i-a promis Evei că Izbăvitorul Promis urma să fie sămânţa ei. Nu a spus sămânţa lor, referindu-se la bărbat şi la femeie. Acum promisiunea era aproape de împlinire, şi copilul urma să se nască dintr-o fecioară — urma să fie doar sămânţa ei. Copilul nu urma să aibă un tată pământesc. Ceea ce părea să fie doar o simplă variantă de formulare, acum avea o greutate fantastică.

Dar această mică notă în cursul istoriei avea implicaţii mai mari. Deoarece Copilul nu avea să fie conceput prin sămânţa bărbatului, copilul nu făcea parte din linia genealogică a lui Adam. Toţi descendenţii lui Adam au moştenit natura lui — natura păcătoasă.[1] Dar Isus nu avea să fie fiul lui Adam. Ci mai degrabă, El era Fiul lui Dumnezeu. El urma să aibă natura Dumnezeului Celui Prea Înalt. Nu e de mirare că îngerul s-a referit la Copil ca la Cel Sfânt. Copilul urma să fie fără păcat, aşa cum Dumnezeu este fără păcat. Isus urma să fie perfect deja din momentul conceperii.

Aşa că, Dumnezeu nu avea să vină cu toată pompa şi grandoarea cerească. Ci mai degrabă, El urma să sosească pe planetă ca orice om de dinainte sau de după aceea — sub înfăţişarea unui copil. Îngerul a spus…

Iată că Elisabeta, rudenia ta, a zămislit, şi ea, un fiu la bătrâneţe; şi ea, căreia i se zicea stearpă, este acum în a şasea lună. Căci nici un cuvânt de la Dumnezeu nu este lipsit de putere.”

Maria a zis: “Iată, roaba Domnului; facă-mi-se după cuvintele tale!” Şi îngerul a plecat de la ea.

Luca 1:36-38

Maria ştia că Elisabeta era prea bătrână să aibă un copil. Cu siguranţă că dacă era posibil ca Elisabeta să rămână însărcinată, atunci era la fel de posibil ca o fecioară să dea naştere la un copil. Maria a ales să se încreadă în Dumnezeu.

Ioan

Elisabetei i s-a împlinit vremea să nască; şi a născut un fiu.

Luca 1:57

Ioan s-a născut exact aşa cum a promis Dumnezeu. Biblia spune că a fost un eveniment notabil, şi chiar ar fi trebuit să fie fiindcă în acele zile era aplicat un stigmat pe cei care nu puteau avea copii. Zaharia a fost aşa de fericit încât a izbucnit într-un discurs, o binecuvântare laudativă a lui Dumnezeu. Ceea ce el avea de spus era de fapt un tur pe scurt prin istoria lumii, punctată cu promisiunile date în mod repetat de Dumnezeu de-a lungul secolelor — promisiunea că va trimite un Izbăvitor. Parcă îl vezi pe bătrânul Zaharia, ridicându-l pe copil, fixându-şi privirea pe faţa copilului Ioan când spunea:

“Şi tu, pruncule, vei fi chemat prooroc al Celui Prea Înalt. Căci vei merge înaintea Domnului, ca să pregăteşti căile Lui…”

Luca 1:76

Ioan urma să fie solul care va anunţa lumii sosirea Izbăvitorului Promis.

Semnificaţia Unui Nume

Biblia aminteşte multe momente în care profeţii care au trăit cu mult timp înainte de naşterea lui Isus, au scris cu o precizie infailibilă despre venirea Lui. Isaia a scris următoarele cu 700 de ani înainte de naşterea lui Isus…

Căci un Copil ni s-a născut, un Fiu ni s-a dat, şi domnia va fi pe umărul Lui; Îl vor numi: Minunat Sfetnic, Dumnezeu tare, Părintele veşniciilor, Domn al păcii.

Isaia 9:6

Observaţi: copilul este numit Dumnezeu Tare. Sunt multe alte nume care descriu aspecte ale caracterului Domnului:

Fiul lui Dumnezeu: Acest nume este o metaforă care nu are nici o implicaţie fizică. El înseamnă pur şi simplu că Isus avea natura lui Dumnezeu în opoziţie cu fiul lui Adam care avea o natură păcătoasă.

[Fiul] este oglindirea slavei Lui şi întipărirea Fiinţei Lui [a lui Dumnezeu]…

Evrei 1:3

Fiul Omului: Acest nume era folosit pentru a accentua umanitatea lui Isus şi pentru a afirma identitatea Lui. Timp de secole, învăţaţii au recunoscut acest termen ca fiind unul care se referă la Unsul.[2]

Când cele două nume de mai sus sunt puse laolaltă, ele îşi găsesc expresia completă în faptul că Dumnezeu…

…a fost arătat în trup…

1 Timotei 3:16

Cuvântul: Dumnezeu nu doar ne-a spus despre Sine Însuşi, ci El ni S-a şi arătat. Cuvântul spus a devenit Cuvântul viu.

La început era Cuvântul,… şi Cuvântul era Dumnezeu. Şi Cuvântul S-a făcut trup, şi a locuit printre noi.

Ioan 1:1,14

Dumnezeu a venit pe Pământ să explice El Însuşi cum poate fi salvat omul de moartea veşnică. Gândiţi-vă puţin din următoarea perspectivă. Vedeţi un buldozer croind un drum, dar în calea lui se găseşte un muşuroi de furnici. Ştiţi că furnicile urmează să fie distruse, dar ce puteţi face dumneavoastră pentru a împiedica acest lucru? Singurul răspuns ar fi să vă prefaceţi într-o furnică şi să le avertizaţi aşa cum furnicile se avertizează unele pe altele în caz de pericol iminent.

…Cristos Isus a venit în lume ca să mântuiască pe cei păcătoşi…

1 Timotei 1:15

Secțiunea 2 — Isus

Iar naşterea lui Isus Cristos a fost aşa: Maria, mama Lui, era logodită cu Iosif; şi înainte ca să locuiască ei împreună, ea s-a aflat însărcinată de la Duhul Sfânt. Iosif, bărbatul ei, era un om neprihănit, şi nu voia s-o facă de ruşine înaintea lumii; de aceea şi-a pus de gând s-o lase pe ascuns.

Matei 1:18,19

O logodnă evreiască implica o legătură mult mai puternică decât conceptul nostru de logodnă. Aproape din toate punctele de vedere cuplul era considerat căsătorit. Iosif era numit soţul Mariei şi viceversa, cu excepţia faptului că ei nu trăiseră încă împreună şi nici nu avuseseră relaţii intime. După obiceiurile acelor zile, pentru a rupe o logodnă era nevoie de un divorţ.

Imaginaţi-vă pentru o clipă cum s-a simţit Iosif. Trebuie să fi fost un chin. Maria era însărcinată iar copilul nu era al lui. A face adevărul public urma să o eticheteze pe Maria aşa cum era probabil, una care a comis adulter, cu excepţia cazului în care explicaţia ei fără sens despre un înger care i-a apărut era adevărată. Nu, era absurd. Săraca fată, probabil că îşi pierdea minţile. Iosif o iubea, dar nu putea să se căsătorească cu o fată care l-a înşelat şi încerca, în mod clar să acopere acest lucru cu o poveste iraţională. Nu ştim exact ce credea Iosif despre toată situaţia, dar ştim faptul că el a decis îndurerat să divorţeze de Maria în ascuns.

Dar pe când se gândea el la aceste lucruri, i s-a arătat în vis un înger al Domnului, şi i-a zis: “Iosife, fiul lui David, nu te teme să iei la tine pe Maria, nevastă-ta, căci ce s-a zămislit în ea, este de la Duhul Sfânt. Ea va naşte un Fiu, şi-i vei pune numele Isus, pentru că El va mântui pe poporul Lui de păcatele sale.”

Toate aceste lucruri s-au întâmplat ca să se împlinească ce vestise Domnul prin proorocul, care zice: “Iată, fecioara va fi însărcinată, va naşte un fiu, şi-i vor pune numele Emanuel”, care, tălmăcit, înseamnă: “Dumnezeu este cu noi”.

Matei 7:20-23

Iosif nu ar fi putut să audă aceste lucruri mai clar. Maria era încă fecioară, dar urma să aibă un copil! Numele copilului urma să fie Isus care înseamnă Mântuitor sau Salvator. El urma să mântuiască, sau să salveze, oamenii de consecinţele păcatelor lor. Îngerul a spus că un alt nume al lui Isus urma să fie Emanuel, care înseamnă Dumnezeu este cu noi. Isus urma să fie Dumnezeu trăind printre oameni în trup omenesc.

Profetul Isaia a scris despre acest eveniment cu 700 de ani în urmă.

De aceea Domnul însuşi vă va da un semn: Iată, fecioara va rămânea însărcinată, va naşte un fiu, şi-i va pune numele Emanuel.

Isaia 7:14

Iosif trebuie să se fi ridicat în capul oaselor în pat. Deci Isaia a avut dreptate! Se întâmpla exact aşa cum spusese Dumnezeu. Dar ce vor crede ceilalţi? Nu contează! Era un singur lucru de făcut — el urma să îl creadă pe Dumnezeu şi să facă ceea ce a spus El.

Când s-a trezit Iosif din somn, a făcut cum îi poruncise îngerul Domnului; şi a luat la el pe nevastă-sa. Dar n-a cunoscut-o, până ce ea a născut un fiu.

Matei 1:24,25

Recensământul

În vremea aceea a ieşit o poruncă de la Cezar August să se înscrie toată lumea.

Luca 2:1

Cezar Augustus domnea peste întregul Imperiu Roman.

Cezar avea nevoie de bani, şi dacă romanii făceau un recensământ exact, mai mulţi oameni ajungeau să plătească taxe. E îndoielnic că Iosif ar fi fost fericit. Soţia lui era aproape de termen. Fiind tâmplar de meserie, probabil că a lucrat deja la un leagăn şi a aranjat cu moaşa din localitate o naştere într-un loc curat şi sigur. Acum i se cerea să-şi ducă soţia la Betleem, care, cu sute de ani în urmă fusese locul naşterii împăratului David. O călătorie de 120 de km cu o soţie care ar putea să nască în orice moment, nu era un gând plăcut, mai ales dacă trebuia să călătoreşti călărind pe un măgar sau pe jos. De ce le-a venit romanilor ideea aceasta tocmai acum? De ce nu au făcut recensământul în oraşul natal al lui Iosif, în Nazaret? Era foarte ciudat. Dar romanii nu ofereau opţiuni poporului. El trebuia să o ducă pe Maria la Betleem.

Toţi se duceau să se înscrie, fiecare în cetatea lui. Iosif s-a suit şi el din Galilea, din cetatea Nazaret, ca să se ducă în Iudea, în cetatea lui David, numită Betleem, pentru că era din casa şi din seminţia lui David, să se înscrie împreună cu Maria, logodnica lui, care era însărcinată. Pe când erau ei acolo, s-a împlinit vremea când trebuia să nască Maria. Şi a născut pe Fiul ei cel întâi născut, L-a înfăşat în scutece şi L-a culcat într-o iesle, pentru că în casa de poposire nu era loc pentru ei.

Luca 2:3-7

Astfel Isus s-a născut la Betleem, departe de căminul lui Iosif şi al Mariei. Oraşul era aşa de aglomerat încât singurul loc unde s-au putut adăposti era într-un staul. Primul pătuţ al lui Isus a fost o iesle, o albie din care se hrăneau animalele. Uitându-se la Maria, lui Iosif probabil i se părea că planurile lui exacte s-au dus pe apa sâmbetei. Betleem! Din toate celelalte locuri! Şi tocmai într-un staul umed! Dar uitându-se la copil, trebuie să fi simţit că de fapt totul era bine. Foarte bine.

Şi el i-a pus numele Isus.

Matei 1:25

Păstorii

În ţinutul acela erau nişte păstori, care stăteau afară în câmp, şi făceau de strajă noaptea împrejurul turmei lor. Şi iată că un înger al Domnului s-a înfăţişat înaintea lor, şi slava Domnului a strălucit împrejurul lor. Ei s-au înfricoşat foarte tare. Dar îngerul le-a zis: “Nu vă temeţi: căci vă aduc o veste bună, care va fi o mare bucurie pentru tot norodul: astăzi în cetatea lui David, vi s-a născut un Mântuitor, care este Cristos, *Domnul. Iată semnul, după care-l veţi cunoaşte: veţi găsi un prunc înfăşat în scutece şi culcat într-o iesle.”

Şi deodată, împreună cu îngerul s-a unit o mulţime de oaste cerească, lăudând pe Dumnezeu, şi zicând: “Slavă lui Dumnezeu în locurile prea înalte, şi pace pe pământ între oamenii plăcuţi Lui.”

Luca 2:8-14

Păstorii îşi vedeau de treaba lor, îngrijindu-se de oile lor, aşa cum au făcut totdeauna. Deseori oile din turmele lor erau folosite la jertfele de la Templul din Ierusalim, situat doar câţiva kilometri la nord de Betleem. Viaţa mergea înainte ca de obicei. Dar acum au venit îngerii şi întreaga lor lume era cu susul în jos. Păstorii trebuie să se fii întrebat unii pe alţii cu entuziasm: “Ai auzit şi tu? Cristos este Domnul!”

*Termenul Domnul, în sine şi prin sine, era folosit de profeţii antici când făceau referire la Izbăvitor.

Cristos / Mesia

Cuvântul grecesc Cristos este acelaşi cu termenul ebraic Mesia. Cuvântul înseamnă unsul. Timp de secole, Izbăvitorului Promis i-a fost atribuit numele Mesia.

Acum îngerii spuneau că Unsul — Mesia / Cristosul — era Domnul.[3] El era Dumnezeu Însuşi.

După ce au plecat îngerii de la ei, ca să se întoarcă în cer, păstorii au zis unii către alţii: “Haidem să mergem până la Betleem, şi să vedem ce ni s-a spus şi ce ne-a făcut cunoscut Domnul.”

S-au dus în grabă, şi au găsit pe Maria, pe Iosif, şi pruncul culcat în iesle. După ce L-au văzut, au istorisit ce li se spusese despre Prunc.

Luca 2:15-17

Păstorii erau oameni săraci, nu oameni care te aştepţi să fie invitaţi de obicei la naşterea unui împărat. Dar mai erau şi alţii care erau în drum spre a-L vedea pe Isus.

Magii

După ce S-a născut Isus în Betleemul din Iudea, în zilele împăratului Irod, iată că au venit nişte *magi din Răsărit la Ierusalim, şi au întrebat: “Unde este Împăratul de curând născut al Iudeilor? Fiindcă I-am văzut steaua în Răsărit, şi am venit să ne închinăm Lui.”

Matei 2:1,2

*Scenele de Crăciun prezintă trei magi, dar Biblia nu spune câţi erau de fapt. Magii erau probabil experţi non-iudei în studiul stelelor, care veneau din Arabia sau Orientul îndepărtat.

Magii erau oameni cu statut şi bogaţi. Astfel de oameni erau de aşteptat să viziteze un împărat. În acest moment, împăratul întronat în Iudea era Irod cel Mare, care, fără îndoială, a fost anunţat de venirea unor astfel de musafiri prestigioşi. Cu greu ar fi putut ei scăpa de privirile santinelelor care păzeau hotarele Iudeii. Vizita lor nu putea fi percepută ca şi ameninţare fiindcă ei nu se găseau în fruntea unor armate. Tot ce aveau ei era o întrebare: “Unde este împăratul nou-născut?”

Când a auzit împăratul Irod acest lucru, s-a tulburat mult; şi tot Ierusalimul s-a tulburat împreună cu el.

Matei 2:3

Această întrebare simplă l-a zguduit pe Irod. El încerca să-şi impună autoritatea cu o mână de fier şi ar fi zdrobit pe oricine ar fi îndrăznit să încerce să i-o ia. Fără îndoială tot oraşul era puţin tulburat. Irod era cunoscut ca unul foarte crud cu supuşii lui, în special când era supărat. Cine ştie ce putea să facă? Irod i-a chemat pe consilierii lui religioşi.

A adunat pe toţi preoţii cei mai de seamă şi pe cărturarii norodului, şi a căutat să afle de la ei unde trebuia să Se nască Cristosul.

Matei 2:4

Profeţia

Parcă poţi să vezi un scrib agitat ştergând praful de pe un pergament mic. Ceilalţi înţelepţi se apleacă peste papirus şi scanează textul cu ochii urduroşi. Sunt puţin cam buimăciţi. Ei vor ca Irod să înţeleagă că nu ei sunt cei care au spus aceste lucruri. Un profet pe nume Mica a scris aceste lucruri cu 700 de ani în urmă. Un deget tremurând arată spre o parte uzată a documentului. Unul dintre scribi îşi drege vocea răguşită şi citeşte:

“Şi tu, Betleeme Efrata,[4] măcar că eşti prea mic între cetăţile de căpetenie ale lui Iuda, totuşi din tine Îmi va ieşi Cel ce va stăpâni peste Israel, şi a cărui obârşie se suie până în vremuri străvechi, până în zilele veşniciei.”

Mica 5:2

Copilul trebuie să se nască în Betleem (această informaţie l-ar fi făcut pe un Iosif preocupat să se încrunte). Irod vroia să ştie dacă profetul Mica a mai scris ceva. A scris! Se spunea clar că Cel care urma să se nască a trăit din vremuri străvechi. Irod trebuie să se fi albit ca varul. Nu se poate. Doar Dumnezeu este veşnic. Dumnezeu n-ar veni niciodată pe Pământ sub înfăţişarea unui copil, cu atât mai puţin să se nască în izolatul ţinut al Betleemului. El ar sosi în mijlocul sunetelor de trâmbiţă şi cu care trase de cai — direct în Ierusalim. Aha! Poate că scribii intenţionat vroiau să îl facă să se alarmeze.

Nu ar strica să le facă o farsă. Le va arăta el ce fel de închinare ar trebui să aştepte noii împăraţi. El i-a scos afară pe preoţii săi…

Atunci Irod a chemat în ascuns pe magi, şi a aflat întocmai de la ei vremea în care se arătase steaua. Apoi i-a trimis la Betleem, şi le-a zis: “Duceţi-vă de cercetaţi cu de-amănuntul despre Prunc: şi când Îl veţi găsi, daţi-mi şi mie de ştire, ca să vin şi eu să mă închin Lui.”

După ce au ascultat pe împăratul, magii au plecat. Şi iată că steaua, pe care o văzuseră în Răsărit, mergea înaintea lor, până ce a venit şi s-a oprit deasupra locului unde era Pruncul. Când au văzut ei steaua, n-au mai putut de bucurie. Au intrat în casă, au văzut Pruncul cu Maria, mama Lui, s-au aruncat cu faţa la pământ, şi I s-au închinat; apoi şi-au deschis vistieriile, şi I-au adus daruri: aur, tămâie şi smirnă.[5]

Matei 2:7-11

Închinare

Aceşti oameni cu statut şi bogăţii I s-au închinat lui Isus. Legea era foarte clară, doar Dumnezeului Celui Prea Înalt trebuie să I te închini. Iosif şi Maria ştiau bine cele zece porunci şi totuşi nu au intervenit. Ei trebuie să fi ştiut înlăuntrul lor că Magii I se închinau lui Dumnezeu — Dumnezeului întrupat.

În urmă, au fost înştiinţaţi de Dumnezeu în vis să nu mai dea pe la Irod, şi s-au întors în ţara lor pe un alt drum.

După ce au plecat magii, un înger al Domnului se arată în vis lui Iosif, şi-i zise: “Scoală-te, ia Pruncul şi pe mama Lui, fugi în Egipt, şi rămâi acolo până îţi voi spune eu; căci Irod are să caute Pruncul, ca să-l omoare.”

Iosif s-a sculat, a luat Pruncul şi pe mama lui, noaptea, şi a plecat în Egipt. Acolo a rămas până la moartea lui Irod.

Matei 2:12-15

În acord cu ceea ce spune istoria seculară despre el, Irod a făcut un efort suprem de a-L ucide pe Isus, dar copilul a trăit mai departe, în siguranţă fiind — în Egipt. În final Irod a murit şi astfel Iosif, Maria şi Isus s-au mutat înapoi în Nazaret unde Iosif a lucrat ca tâmplar.

Iar Pruncul creştea şi se întărea; era plin de înţelepciune, şi harul lui Dumnezeu era peste El.

Luca 2:40

Secțiunea 3 — Între Cei Înţelepţi

Deşi Isus era Dumnezeu Însuşi, El a ales să Îşi facă intrarea în rasa umană sub înfăţişarea unui copilaş. Trebuie să fi fost o experienţă extraordinară pentru Maria şi Iosif să crească acest copil. Isus era fără păcat. Nici măcar ca adolescent, El niciodată nu Şi-a pierdut răbdarea, nu a răspuns obraznic sau nu a făcut o criză de isterie. Se spun puţine lucruri despre copilăria lui Isus, dar este relatată o întâmplare despre El pe când avea doisprezece ani.

Părinţii lui Isus se duceau la Ierusalim în fiecare an, la praznicul Paştelor. Când a fost El de doisprezece ani, s-au suit la Ierusalim, după obiceiul praznicului.

Luca 2:41,42

După cultura iudaică, la pubertate, un băiat devenea membru cu drepturi depline al comunităţii religioase. Astfel, el avea parte de toate privilegiile şi responsabilităţile acordate unui tânăr. Pe când Iosif şi Maria făceau călătoria tradiţională la Ierusalim, ei nu au uitat că Isus era aproape de vârsta de doisprezece ani.[6]

*Un băiat devenea fiu al legământului, obicei continuat în prezent prin ceremonia bar mitzvah.

Mergând Spre Casă

La terminarea praznicului, toţi s-au îndreptat spre casele lor. Deşi noi nu cunoaştem detaliile călătoriei, putem să ne imaginăm cum s-au desfăşurat evenimentele. Probabil că toţi cei din Nazaret călătoreau împreună de dragul companiei şi a siguranţei mutuale! Fiindcă copiii mergeau mai încet, ei, împreună cu femeile şi câţiva dintre bărbaţi, au plecat dimineaţa devreme pentru a câştiga timp. Restul bărbaţilor rămâneau în urmă pentru câteva vizite de ultim moment şi porneau după aceea pentru a-i ajunge pe ceilalţi din urmă la amurg.

Apoi, după ce au trecut zilele praznicului, pe când se întorceau acasă, băiatul Isus a rămas în Ierusalim. Părinţii Lui n-au băgat de seamă lucrul acesta. Au crezut că este cu tovarăşii lor de călătorie, şi au mers cale de o zi.

Luca 2:43,44

Puteţi să v-o imaginaţi pe Maria, plecând la răsăritul soarelui. Pe Isus nu-L vedea nicăieri dar nu s-a îngrijorat. Isus era la vârsta la care se aşteptau de la El să fie bărbat. Probabil că a rămas în urmă cu ceilalţi care vizitau templul. Sigur era cu Iosif. La gândul acesta Maria a zâmbit cu satisfacţie. Ce tânăr minunat era Isus! Ea se bucura că El avea timp în plus să îi asculte pe înţelepţii din Templu.

A venit amurgul şi Iosif a ajuns cu ceilalţi bărbaţi la locul prestabilit. Şi ei au avut o zi bună, plină de învăţătură. Au petrecut timp în plus ascultându-i pe învăţaţii de la Templu explicând Cuvântul lui Dumnezeu; apoi au discutat învăţătura pe drum în timp ce se grăbeau să le ajungă din urmă pe femei. Singurul lui regret era că Isus nu a rămas cu el. La urma urmei, Isus era la vârsta la care se aştepta de la El să îşi asume responsabilităţile unui tânăr. Ar fi putut învăţa multe. Dar se pare că El a mers înainte cu Maria şi cu ceilalţi copii.

Trebuie să Îi reamintească lui Isus că se maturizează. Nu trebuia să facă acest lucru prea des. Dar gândindu-se la aceasta, el nu îşi amintea nici o situaţie în care să fi trebuit să-I amintească ceva lui Isus. Apoi Iosif a zărit-o pe Maria. Amândoi erau numai zâmbet.

“Ai avut o zi bună?”

“Da, excelentă!”

“Lui Isus I-a plăcut?”

“Isus?”

Zâmbetele au pierit. “Credeam că…”

“Da, dar eu credeam că…”

L-au căutat printre rudele şi cunoscuţii lor. Dar nu L-au găsit, şi s-au întors la Ierusalim să-l caute.

Luca 2:44,45

Căutarea

Căutarea trebuie să fi fost frenetică. “O, nu! L-am pierdut pe Fiul lui Dumnezeu!” Ei au căutat în toate locurile în care s-ar fi putut afla un băiat. Secţiunea de dulciuri a târgului a fost verificată în amănunt şi toate şantierele locale în lucru au fost întoarse cu susul în jos pentru a vedea dacă nu cumva el a rămas în urmă să se uite. Disperat Iosif şi-a rememorat traseul. Ultima dată L-a văzut pe Isus în Templu.

După trei zile, L-au găsit în Templu, şezând în mijlocul învăţătorilor, ascultându-i şi punându-le întrebări. Toţi care-l auzeau, rămâneau uimiţi de priceperea şi răspunsurile Lui.

Luca 2:46,47

Isus era exact acolo unde trebuia să fie, făcând ceea ce Maria şi Iosif doreau. Era doar o singură diferenţă. În loc să fie El instruit de înţelepţii Templului, Isus era Cel ce dădea învăţătură. Nu, nu ţinea un seminar — dar întrebările pătrunzătoare, profunzimea înţelegerii Lui, profunzimea răspunsurilor Lui, nu au trecut neobservate. De fapt, înţelepţii Templului Îi sorbeau fiecare cuvânt. Biblia spune că învăţaţii erau uimiţi! Nici nu-i de mirare. Ei Îl ascultau pe Dumnezeu Însuşi. Cine nu ar rămâne mut de uimire într-o discuţie cu Creatorul universului?!

Dar învăţaţii nu erau singurii care au rămas fără grai. Iosif şi Maria erau surprinşi şi, fără îndoială, se simţeau uşuraţi. Ei şi-au regăsit graiul destul de curând.

Când L-au văzut părinţii Lui, au rămas înmărmuriţi; şi mama Lui I-a zis: “Fiule, pentru ce Te-ai purtat aşa cu noi? Iată că tatăl Tău şi eu Te-am căutat cu îngrijorare.”

Luca 2:48

Isus le-a pus o întrebare. (Oarecum te aştepţi la una ca asta din partea lui Dumnezeu.)

El le-a zis: “De ce M-aţi căutat? Oare nu ştiaţi că trebuie să fiu în casa Tatălui Meu?”

Luca 2:49

Un Memento Blând

Aceasta nu era o reacţie impertinentă. Isus spunea pur şi simplu că El era exact în locul în care trebuia să fie un copil — acasă, în casa Tatălui Său. Dar ce vroia să spună prin Tatăl? Cine era acest Tată la care se referea? Vom studia acest lucru mai mult în următoarea secţiune. Deocamdată, tot ce trebuie să ştiţi este că Isus a folosit această frază pentru a le reaminti cu blândeţe părinţilor lui pământeşti cine era El de fapt.

Dar ei n-au înţeles spusele Lui. Apoi S-a pogorât împreună cu ei, a venit la Nazaret, şi le era supus. Mamă-Sa păstra toate cuvintele acestea în inima ei. Şi Isus creştea în înţelepciune, în statură, şi era tot mai plăcut înaintea lui Dumnezeu şi înaintea oamenilor.

Luca 2:50-52

Secțiunea 4 — Botez

Isus nu Şi-a început în mod oficial lucrarea, decât la vârsta de aproximativ treizeci de ani. Ioan, fiul lui Zaharia, a început deja să pregătească calea pentru El, spunând tuturor celor care ascultau că Unsul a sosit. S-a creat o tulburare considerabilă.

În vremea aceea a venit Ioan Botezătorul, şi propovăduia în pustia Iudeii. El zicea: “Pocăiţi-vă, căci Împărăţia cerurilor este aproape.”

Matei 3:1,2

Ioan era amintit ca Botezătorul fiindcă el boteza oamenii. Ritualul botezului nu era unul neobişnuit pentru oamenii din Orientul Mijlociu al acelor zile. Era unul plin de înţelesuri. Azi, însă acest cuvânt creează multă confuzie. Această nesiguranţă este rezultatul lipsei unui cuvânt în limba română care să traducă cuvântul Grecesc baptizo. Translatorii au rezolvat problema creând cuvântul botez. Este un cuvânt bun, dar nu îl ajută pe omul obişnuit să priceapă înţelesul său original.

Identificare

Botezul implică identificare. Un înţeles comun al cuvântului baptizo îşi avea originea în industria textilă de început a grecilor. În procesul de vopsire a pânzei, bucata de pânză era scufundată într-o baie de colorant, şi astfel prelua culoarea pigmentului. Pânza se identifica în totalitate cu colorantul.

Ioan spunea că iudeii s-au îndepărtat de Scriptură, preluând ideile oamenilor. El a spus că ei trebuie să îşi schimbe modul de gândire cu privire la căile lor rătăcitoare şi să se întoarcă la Dumnezeu; pe scurt, să se pocăiască. Iudeii care s-au botezat demonstrau că se identificau (sau erau de acord în dreptul lor) cu acest mesaj al pocăinţei.

Locuitorii din Ierusalim, din toată Iudea şi din toate împrejurimile Iordanului, au început să iasă la el; şi, mărturisindu-şi păcatele, erau botezaţi de el în râul Iordan.

Dar când a văzut pe mulţi din Farisei şi din Saduchei că vin să primească botezul lui, le-a zis: “Pui de năpârci, cine v-a învăţat să fugiţi de mânia viitoare? Faceţi dar roade vrednice de pocăinţa voastră.”

Matei 3:5-8

Pocăiţi-vă

Ioan Botezătorul a observat că unii dintre cei ce-l ascultau erau Farisei şi Saduchei. Amintiţi-vă, ei erau cei care adăugau şi luau din Biblie. Aceste două secte nu prea erau de folos una celeilalte, dar aveau un lucru în comun — ambele credeau că erau superioare. Erau mândre. Ioan i-a numit pui de năpârci, fiindcă ei îi puneau pe alţii să respecte nişte reguli foarte stricte, dar ei nu făceau ceea ce predicau. El le-a spus să se pocăiască, să îşi schimbe modul de gândire.

Botezul Lui Isus

Atunci a venit Isus din Galilea la Iordan, la Ioan, ca să fie botezat de el. Dar Ioan căuta să-l oprească. “Eu”, zicea el, “am trebuinţă să fiu botezat de Tine, şi Tu vii la mine?”

Matei 3:13,14

Ioan a recunoscut cine era Isus — El era Dumnezeu. Isus nu trebuia să se pocăiască de nimic fiindcă era perfect. Ioan ştia că el era cel ce trebuia să fie botezat, nu Isus.

Drept răspuns, Isus i-a zis: “Lasă-Mă acum, căci aşa se cade să împlinim tot ce trebuie împlinit.” Atunci Ioan L-a lăsat.

Matei 3:15

Isus a insistat să fie botezat fiindcă vroia să se identifice cu mesajul lui Ioan despre trăire neprihănită. El vroia să confirme adevărul mesajului lui Ioan.

De îndată ce a fost botezat, Isus a ieşit afară din apă. Şi în clipa aceea cerurile s-au deschis, şi a văzut pe Duhul lui Dumnezeu pogorându-Se în chip de porumbel şi venind peste El. Şi din ceruri s-a auzit un glas, care zicea: “Acesta este Fiul Meu prea iubit, în care Îmi găsesc plăcerea.”

Matei 3:16,17

Într-o secundă ne vom uita la acest text mai în detaliu, dar mai întâi să încheiem istorisirea.

Mielul Lui Dumnezeu

A doua zi, Ioan a văzut pe Isus venind la el, şi a zis: “Iată Mielul lui Dumnezeu, care ridică păcatul lumii! El este Acela despre care ziceam: ‘După mine vine un om, care este înaintea mea, căci era înainte de mine.’”

Ioan 1:29,30

Ioan L-a identificat pe Isus ca Mântuitorul Promis, Cel care va lua păcatul lumii. El a spus că Isus a trăit înaintea lui — a trăit veşnic. Ioan a zis…

“Eu am văzut lucrul acesta, şi am mărturisit că El este Fiul lui Dumnezeu.”

Ioan 1:34

Cu o anumită ocazie, învăţam un cuplu tânăr, trecându-l pas cu pas prin Biblie. Când am citit acest verset: “Iată Mielul lui Dumnezeu, care ridică păcatul lumii!”, doamna s-a entuziasmat! Cu o voce plină de emoţie, a spus: “Mielul, Mielul! Oare aceasta are vreo legătură cu toţi mieii despre care am citit în partea veche a Bibliei!?”

I-am răspuns: “Da, are… şi la timpul potrivit, toate se vor întrepătrunde într-un mod în care va avea extraordinar de mult sens.”

Am avut ocazia să vizitez un trib din Papua Noua Guinee care a fost expus la secţiuni din învăţătura Bibliei. Ei au primit botezul crezând că păcatele lor au fost spălate. Ei erau atât de convinşi de caracterul literal al botezului încât nu mai intrau în apa râului după botez, de frică să nu ia înapoi păcatul.

Biblia spune clar că botezul nu ne face acceptabili înaintea lui Dumnezeu. El este doar o manifestare exterioară a ceea ce s-a întâmplat înlăuntru. În această situaţie specifică, botezul dovedea că aceşti Iudei credeau mesajul lui Ioan şi se identificau cu el.

Astăzi, mulţi “teologi” dau botezului mult mai multă semnificaţie decât cea conferită de Biblie.

Dumnezeu Vorbeşte Singur?

Începând cu primele pagini ale Bibliei, am observat un mod neobişnuit de vorbire la Dumnezeu, ca şi cum ar vorbi cu El Însuşi. De exemplu, când l-a creat pe om…

Dumnezeu a zis: “Să facem om după chipul Nostru, după asemănarea Noastră…”

Geneza 1:26

Când Adam a păcătuit, Îl vedem pe Dumnezeu conversând…

Domnul Dumnezeu a zis: “Iată că omul a ajuns ca unul din Noi, cunoscând binele şi răul.”

Geneza 3:22

Când Dumnezeu i-a împrăştiat pe oameni la Babel, El a spus…

“Haidem! Să Ne pogorâm şi să le încurcăm acolo limba, ca să nu-şi mai înţeleagă vorba unii altora.” Şi Domnul i-a împrăştiat…

Geneza 11:7,8

Cu cine vorbeşte Dumnezeu? Cine sunt acei Noi şi Ne?

Când un înger a vorbit cu Maria, el a spus…

“Duhul Sfânt Se va pogorî peste tine, şi puterea Celui Prea Înalt te va umbri. De aceea Sfântul care Se va naşte din tine, va fi chemat Fiul lui Dumnezeu.”

Luca 1:34,35

Aici vedem Duhul Sfânt, Cel Prea Înalt şi Fiul lui Dumnezeu menţionaţi toţi în acelaşi verset. Ştim că Cel Prea Înalt este Dumnezeu. Tocmai am citit câteva versete care spun că Isus este Dumnezeu întrupat. Oare sunt unul şi acelaşi? Dar Duhul Sfânt? Ce spune Biblia? Ajungem acum la versetul pe care tocmai l-am citit:

De îndată ce a fost botezat, Isus a ieşit afară din apă. Şi în clipa aceea cerurile s-au deschis, şi a văzut pe Duhul lui Dumnezeu pogorându-Se în chip de porumbel şi venind peste El. Şi din ceruri s-a auzit un glas, care zicea: “Acesta este Fiul Meu prea iubit, în care Îmi găsesc plăcerea.”

Matei 3:16,17

Avem aici trei entităţi distincte: Isus, Duhul lui Dumnezeu şi vocea din cer. Pare complicat? Poate fi dacă nu înţelegeţi câteva concepte biblice de bază. Iată alte câteva piese ale imaginii finale.

Înainte de toate, ştim că există un singur Dumnezeu. Lucrul acesta este accentuat în mod repetat în Biblie.

Isus i-a răspuns… ‘Ascultă Israele! Domnul, Dumnezeul nostru, este un singur Domn.’

Marcu 12:29

Aceasta este o afirmaţie rezonabil de directă. Cu toate acestea, există lucruri despre Dumnezeu care sunt dincolo de capacitatea noastră de a raţiona; complexităţi incredibile pe care cu greu ni le putem imagina. De exemplu, întregul concept de Dumnezeu veşnic este unul nu foarte uşor de digerat. În aceeaşi ordine de idei, conceptul unui Dumnezeu care este pretutindeni în acelaşi timp este inexplicabil pentru noi. A înţelege pe deplin şi numai aceste două adevăruri este imposibil pentru minţile noastre finite. Acum avem de-a face cu o altă revelaţie despre Dumnezeu care este la fel de greu de priceput, dar cu toate acestea dată în mod clar în Biblie. Biblia ne descoperă un Dumnezeu care este în acelaşi timp Tatăl, Fiul şi Duhul Sfânt — trei persoane veşnice şi co-egale care reprezintă fiinţa lui Dumnezeu. Aceste trei persoane formează o tri-unitate sau trinitate, dar reprezintă unul şi singurul Dumnezeu.

De-a lungul anilor, s-au făcut mai multe încercări de a explica Trinitatea:

1. Oul: Fiecare ou are o coajă, un albuş şi un gălbenuş; trei componente distincte, dar un singur ou.

2. Dimensiunile: O cutie are o înălţime, o lungime şi o lăţime; deşi nu sunt aceleaşi, ele nu pot fi separate.

3. Înmulţirea: 1 x 1 x 1 = 1

Deşi unele dintre aceste ilustraţii pot fi de ajutor, totuşi ele nu ne conferă o înţelegere completă. Trebuie să fim atenţi să nu încercăm să Îl coborâm pe Dumnezeu la nivelul nostru şi să Îl privim ca şi pe noi înşine. Dumnezeu spune că parte a motivului pentru care nu Îl înţelegem este faptul că…

Ţi-ai închipuit că Eu sunt ca tine…

Psalmi 50:21

Când eram copii, erau multe lucruri pe care nu le înţelegeam şi totuşi le-am acceptat aşa cum erau. “Ce este electricitatea? De ce nu se varsă pe podea atunci când scot mufa din priză? Nu o pot vedea. Cum adică îmi va face rău dacă bag penseta în priză?” Doar fiindcă nu am reuşit să înţelegem electricitatea, acest lucru nu a făcut-o mai puţin reală.

În calitate de adulţi, noi suntem oarecum mulţumiţi cu abilitatea noastră de a înţelege lumea din jurul nostru. De-a lungul secolelor, lucrurile care i-au uimit pe cei din vechime au devenit obişnuite în înţelegerea noastră. Totuşi, trebuie să fim smeriţi. Marea parte a universului ascunde încă mari mistere. Oamenii care vor trăi peste 100 de ani e posibil să ne considere pe noi orbi faţă de lucrurile care pentru ei sunt aşa de evidente. Posibil să vină vremea când conceptul trinităţii va avea o logică perfectă.

Chiar dacă acea zi va veni cândva, trebuie să recunoaştem că limitata noastră capacitate de a raţiona nu Îl va putea cuprinde pe un Dumnezeu infinit în minţile noastre. Înţeles în mod corect, Dumnezeu, aşa cum este revelat în Biblie, este un Dumnezeu care ne lasă cu gura căscată.

Gândiţi-vă un moment: un Dumnezeu veşnic; atotştiutor, prezent peste tot în acelaşi timp; Creator al întregului univers; o Trinitate, unul, şi totuşi reprezentat de trei persoane — Tată, Fiu şi Duh Sfânt — care sunt egali ca şi caracter şi abilităţi. De neînchipuit! Deşi aceste concepte sunt greu de priceput, Biblia spune că toate sunt adevărate.

Lucrurile ascunse sunt ale Domnului, Dumnezeului nostru, iar lucrurile descoperite sunt ale noastre…

Deuteronom 29:29

Însuşi cuvântul Dumnezeu exprimă conceptul de Trinitate. Limba ebraică are forme singulare (unul), duale (doar două) şi plurale (trei sau mai multe) de substantiv. Cuvântul Dumnezeu, în ebraică Elohim, este plural din punct de vedere gramatical, sugerând trei, dar având înţeles singular.

Deşi nu este greşit să te referi la orice membru al Trinităţii ca fiind Dumnezeu, trebuie făcută o distincţie după cum urmează:

Cel Prea Înalt = Tatăl

Isus Cristos = Fiul

Duhul = Duhul Sfânt

Diagrama de alături a fost folosită timp de secole pentru a explica Trinitatea.

Capitolul Unsprezece

Secțiunea 1 — Ispitit

La începutul creaţiei, Lucifer s-a răzvrătit sfidându-L pe Dumnezeu, încercând să obţină poziţia Sa. Acum Dumnezeu Fiul, deşi Dumnezeu pe deplin, a pus deoparte gloria şi maiestatea Sa evidentă pentru a părăsi Cerul şi pentru a veni pe Pământ sub înfăţişarea de fiinţă umană. Isus trebuie să-I fi părut foarte vulnerabil lui Satan. Dacă ar putea să-L ispitească pe Isus să facă voia sa, ar fi o victorie măreaţă. Din perspectiva lui Dumnezeu, era timpul să dezvăluie câte ceva în plus despre Sine Însuşi.

Atunci Isus a fost dus de Duhul în pustie, ca să fie ispitit de diavolul. Acolo a postit patruzeci de zile şi patruzeci de nopţi; la urmă a flămânzit.

Matei 4:1,2

Diavol înseamnă pârâşul, potrivnic.

Isus tocmai a petrecut un timp îndelungat fără hrană. Deşi El este Dumnezeu, El a fost şi om real cu nevoi fizice reale.

Ispititorul s-a apropiat de El, şi i-a zis: “Dacă eşti Fiul lui Dumnezeu, porunceşte ca pietrele acestea să se facă pâini.”

Matei 4:3

O Sugestie

Satan îi sugera lui Isus să facă ceva ce oricine ar fi înţeles, şi anume, să Se îngrijească de propria bunăstare fizică. Părea să fie şi o ocazie excelentă pentru Isus să dovedească Cine este în realitate. Dacă era Dumnezeu, atunci El a creat lumea prin simpla ei chemare la existenţă. Prefacerea pietrelor în pâine ar fi fost un lucru banal. Dar era şi o capcană acolo. Făcând astfel, El ar fi urmat ordinele lui Satan.

Drept răspuns, Isus i-a zis: “Este scris: ‘Omul nu trăieşte numai cu pâine, ci cu orice cuvânt care iese din gura lui Dumnezeu.’”

Matei 4:4

Isus Citează Biblia

Cristos i-a răspuns lui Satan citând Biblia, Cuvântul scris al lui Dumnezeu. El a spus că este mai important să asculţi de Dumnezeu decât să te îngrijeşti de nevoi fizice. Aceasta este o afirmaţie cu semnificaţie, de vreme ce mulţi oameni sunt aşa de preocupaţi de această viaţă fizică încât ei ignoră propria bunăstare spirituală.

Şi ce foloseşte unui om să câştige toată lumea, dacă îşi pierde sufletul?

Marcu 8:36

Satan “Citează”

Atunci diavolul L-a dus în sfânta cetate, L-a pus pe straşina Templului, şi I-a zis: “Dacă eşti Fiul lui Dumnezeu, aruncă-Te jos; căci este scris: ‘El va porunci îngerilor Săi să vegheze asupra Ta; şi ei Te vor lua pe mâini, ca nu cumva să Te loveşti cu piciorul de vreo piatră.’”

Matei 4:5,6

Acum provocarea era făcută cu neruşinare. “Dovedeşte! Dovedeşte că eşti Fiul lui Dumnezeu! Dacă Dumnezeu este cu adevărat Tatăl Tău, El Te va salva!”

Satan cita un pasaj care se găseşte în Cartea Psalmilor. Satan iubeşte religia şi citarea Bibliei este trucul lui preferat. Problema era că Satan nu cita Scriptura cu exactitate. El alegea numai partea care era de folos scopurilor sale. El a făcut acest lucru cu Adam şi Eva în grădina Edenului iar acum încerca acelaşi lucru cu Isus.

Isus Citează Biblia

Din nou, Isus a răspuns ispitirii lui Satan citând Biblia, doar că El o cita în mod corect. El nu avea nevoie să dovedească Cine era.

“De asemenea este scris”, a zis Isus: “Să nu ispiteşti pe Domnul, Dumnezeul tău.”

Matei 4:7

Oferta Respinsă

Diavolul L-a dus apoi pe un munte foarte înalt, I-a arătat toate împărăţiile lumii şi strălucirea lor, şi I-a zis: “Toate aceste lucruri Ţi le voi da Ţie, dacă Te vei arunca cu faţa la pământ şi Te vei închina mie.”

Matei 4:8,9

Satan înseamnă împotrivitor sau duşman.

Satan Îi oferea lui Isus naţiunile lumii, dacă Isus i se închina. La urma urmei, nu acest lucru Îl vroia şi Isus — ca oamenii să-L urmeze? Dar lucrul pe care Satan nu l-a menţionat era că dacă Isus i se închina, urma să îl şi slujească. Închinarea şi slujirea merg întotdeauna mână în mână. Nu le poţi despărţi. Dar planul lui Satan nu a mers. Din nou, Isus a citat Scriptura:

“Pleacă, Satano”, i-a răspuns Isus. “Căci este scris: ‘Domnului, Dumnezeului tău să te închini şi numai Lui să-i slujeşti.’”

Atunci diavolul L-a lăsat. Şi deodată au venit la Isus nişte îngeri, şi au început să-i slujească.

Matei 4:10-11

Satan nu a reuşit să Îl prindă pe Isus în complexa lui plasă de înşelătorie. Isus era mai presus de orice acuzaţie şi nu făcea compromisuri în respingerea ispitei. Diavolul s-a retras pentru un timp, dar era încă hotărât să Îl distrugă pe Isus.

Dar Satan considera că avut totuşi oarece succes. Ioan Botezătorul a fost aruncat în închisoare.[1]

Când a auzit Isus că Ioan fusese închis, a plecat în Galilea. A părăsit Nazaretul, şi a venit de a locuit în Capernaum, lângă mare…

Matei 4:12,13

Fără Păcat

Lupta dintre bine şi rău nu este una echilibrată. Isus, Dumnezeul Creator, este mult mai puternic decât Satan, o fiinţă creată. Deşi Isus a fost ispitit, El nu a cedat ispitei. El era perfect.

Profeţi adevăraţi sau mincinoşi au venit şi au plecat, dar nici unul dintre ei nu a susţinut că este fără păcat. Biblia aminteşte vieţile multor oameni care au fost descrişi fie ca păcătoşi, fie ca unii care şi-au mărturisit păcatul. Dar Isus nu a făcut-o niciodată. Degeaba vei cerceta Scripturile căutând o referinţă care să spună că Isus a păcătuit sau că Şi-a cerut iertare. Chiar şi cei apropiaţi Lui, care aveau posibilitatea să cunoască orice defect al caracterului Său, au scris că Isus…

…n-a făcut păcat, şi în gura Lui nu s-a găsit vicleşug.

1 Petru 2:22

Ispitirea lui Isus a fost doar un alt lucru prin care El s-a identificat cu omenirea. Când Dumnezeu va judeca în final întreaga omenire, nimeni nu va putea să stea în faţa Lui şi să spună: “Dumnezeule, Tu chiar nu înţelegi! Tu Te-ai născut într-un palat; eu, în mizerie. Tu nu ai fost ispitit niciodată; eu da. Cum poţi să mă judeci când Tu nu ai experimentat niciodată ceea ce am experimentat eu.” Nu, Biblia spune că noi nu avem un Dumnezeu…

…care să n-aibă milă de slăbiciunile noastre; ci unul care în toate lucrurile a fost ispitit ca şi noi, dar fără păcat.

Evrei 4:15

Neprihănirea lui Isus a fost descoperită pentru ca toţi să o poată vedea.

Secțiunea 2 — Putere Şi Faimă

După ce a fost închis Ioan, Isus a venit în Galilea, şi propovăduia Evanghelia lui Dumnezeu. El zicea: “S-a împlinit vremea, şi Împărăţia lui Dumnezeu este aproape. Pocăiţi-vă, şi credeţi în Evanghelie.”

Marcu 1:14,15

Isus a venit oferind poporului evreu o nouă identitate, o împărăţie condusă de Dumnezeu. Iniţial, oamenii trebuie să fi fost puţin cam surprinşi de această ofertă. Iată-L pe Isus, îmbrăcat în haine ţesute în casă. “Dar oare rudele Lui nu sunt din Nazaret? Tatăl Lui era un tâmplar, cred.” Iar El circula pe jos. Împăraţii nu merg pe jos! Un împărat adevărat ar fi venit călărind pe un cal — un armăsar, cu care şi armate — şi ar merge direct la palatul lui Irod. Un împărat ar provoca la confruntare directă, ar da o proclamare regală de independenţă. Dar nu ai fi putut sub nici o formă să percepi acest lucru în mesajul Său nici măcar din greşeală. El a spus pocăiţi-vă. Ce fel de împărat ar spune aşa ceva? Bârfitorii locali aveau o zi glorioasă. Chiar şi cei mai serioşi se scuturau de râs.

Dar nu toţi îşi băteau joc. Pocăinţa era ceva ce avea loc înlăuntru, iar inima era locul unde intenţiona Cristos să Îşi înceapă domnia. Pentru cei care L-au întâlnit în realitate pe Isus… păi, pentru ei El era diferit. Cuvintele Lui te făceau să te opreşti şi să te gândeşti.

Pe când trecea Isus pe lângă marea Galileii, a văzut pe Simon şi pe Andrei, fratele lui Simon, aruncând o mreajă în mare, căci erau pescari. Isus le-a zis: “Veniţi după Mine, şi vă voi face pescari de oameni.” Îndată, ei şi-au lăsat mrejele, şi au mers după El.

A mers puţin mai departe, şi a văzut pe Iacov, fiul lui Zebedei, şi pe Ioan, fratele lui, care, şi ei, erau într-o corabie, şi îşi dregeau mrejele. Îndată i-a chemat; şi ei au lăsat pe tatăl lor Zebedei în corabie cu cei ce lucrau pe plată, şi au mers după El.

Marcu 1:16-20

Autoritate

S-au dus la Capernaum. Şi în ziua Sabatului, Isus a intrat îndată în sinagogă, şi a început să înveţe pe norod. Oamenii erau uimiţi de învăţătura Lui; căci îi învăţa ca unul care are putere, nu cum îi învăţau cărturarii.

Marcu 1:21,22

Aceia care L-au auzit pe Isus ştiau că era ceva foarte neobişnuit la El. Învăţătura Lui cerea atenţie, şi nu e de mirare, fiindcă ei Îl ascultau pe Dumnezeu Însuşi. Dar Isus nu doar vorbea cu autoritate, El o şi manifesta.

În sinagoga lor era un om, care avea un duh necurat. El a început să strige: “Ce avem noi a face cu Tine, Isuse din Nazaret? Ai venit să ne pierzi? Te ştiu cine eşti: eşti Sfântul lui Dumnezeu!”

Marcu 1:23,24

Acesta era cazul posedării duhurilor. Unul dintre îngerii lui Satan trăia în omul acesta, cu acordul omului. Demonul ştia cine era Isus, numindu-L Sfântul lui Dumnezeu!

Isus l-a certat, şi i-a zis: “Taci, şi ieşi afară din omul acesta!”

Marcu 1:25

Fiindcă demonii distorsionează întotdeauna adevărul pentru a le sluji scopurile, Isus nu vroia ca ei să le spună altora cine este El. Cristos Însuşi a dovedit că era Dumnezeu prin faptul că i-a poruncit demonului să iasă afară.

Şi duhul necurat a ieşit din el, scuturându-l cu putere, şi scoţând un strigăt mare.

Toţi au rămas înmărmuriţi, aşa că se întrebau unii pe alţii: “Ce este aceasta? O învăţătură nouă! El porunceşte ca un stăpân chiar şi duhurilor necurate, şi ele Îl ascultă!” Şi îndată I s-a dus vestea în toate împrejurimile Galileii.

Marcu 1:26-28

Acum gurile rele aveau altceva de discutat. Incredibila putere a lui Isus trebuie să fi fost o ştire vrednică de cap de afiş în sesiunile de bârfă, dar acesta era doar începutul!

A venit la El un lepros, care s-a aruncat în genunchi înaintea Lui, Îl ruga şi-i zicea: “Dacă vrei, poţi să mă curăţeşti.”

Lui Isus I s-a făcut milă de el, a întins mâna, S-a atins de el, şi i-a zis: “Da, voiesc, fii curăţit!” Îndată l-a lăsat lepra, şi s-a curăţit.

Marcu 1:40-42

În vremurile antice, lepra era o boală înfricoşătoare — o moarte înceată ce mutila în mod oribil. Biblia spune că Isus a vindecat tot felul de afecţiuni respingătoare, în cazuri în care persoana era evident bolnavă sau având un handicap sever. Nici un om nu a fost respins fiindcă boala lui era incurabilă. El a înviat până şi morţi!

Este important de înţeles că Isus nu Se dădea în spectacol pentru a-i distra pe localnici. Isus nu doar a simţit milă sinceră faţă de oamenii pe care îi ajuta, ci confirma şi faptul că atât El cât şi mesajul Lui veneau din Cer. Nu, El nu avea nevoie de un cal, un car sau o armată. Tot ce trebuia să facă era să vorbească. El era Dumnezeu.

Secțiunea 3 — Nicodim

Între Farisei era un om cu numele Nicodim, un fruntaş al Iudeilor. Acesta a venit la Isus, noaptea, şi I-a zis: “*Învăţătorule, ştim că eşti un Învăţător, venit de la Dumnezeu; căci nimeni nu poate face semnele pe care le faci Tu, dacă nu este Dumnezeu cu el.”

*A numi pe cineva Învăţător implica respect faţă de acea persoană.

Drept răspuns, Isus i-a zis: “Adevărat, adevărat îţi spun că, dacă un om nu se naşte din nou, nu poate vedea Împărăţia lui Dumnezeu.”

Ioan 3:1-3

Născut Din Nou?

Nicodim era un om cu statut. El era membru al Sanhedrinului, consiliul suprem evreiesc care îi sfătuia pe romani. Fariseu fiind, el ţinea Legea lui Moise cu meticulozitate. Ca evreu, trăgându-se din Avraam, Nicodim făcea parte din poporul ales al lui Dumnezeu. Nicodim avea o obârşie privilegiată; tot ce era legat de originea lui era favorabil. Dar Isus a găsit un defect în toate acestea şi a spus: “Trebuie să te naşti din nou.” Isus ar fi trebuit să aducă veşti bune — dar aceasta era o veste rea. În afară de aceasta, cum era posibil să te naşti din nou?

Nicodim I-a zis: “Cum se poate naşte un om bătrân? Poate el să intre a doua oară în pântecele maicii sale, şi să se nască?”

Isus i-a răspuns: “Adevărat, adevărat îţi spun, că, dacă nu se naşte cineva din apă şi din Duh, nu poate să intre în Împărăţia lui Dumnezeu. Ce este născut din carne, este carne, şi ce este născut din Duh, este duh. Nu te mira că ţi-am zis: ‘Trebuie să vă naşteţi din nou.’”

Ioan 3:4-7

Deci asta era. Isus nu vorbea despre naşterea lui Nicodim sub înfăţişarea de copil — când el s-a născut din apă sau din carne. Cea de a doua naştere avea de-a face cu naştere spirituală, un început spiritual. Ei, acum era suficient de direct spus. Pentru ca să mergi în Cer nu trebuia să te naşti doar fizic, ci trebuia să te naşti o a doua oară printr-o naştere spirituală. Dar cum poate cineva să se nască spiritual? Isus a continuat:

“Şi, după cum a înălţat Moise şarpele în pustie, tot aşa trebuie să fie înălţat şi Fiul omului, pentru ca oricine crede în El să nu piară, ci să aibă viaţa veşnică.”

Ioan 3:14,15

Isus spunea că pentru a fi născut din nou, Nicodim trebuia să fie ca poporul din vremea lui Moise. El trebuia mai întâi să recunoască că este păcătos. Apoi el trebuia să îşi schimbe modul de gândire privitor la convingerea lui că originea şi statutul său îl vor face acceptabil înaintea lui Dumnezeu, ci, în schimb, să se încreadă în Isus ca El să deschidă o cale spre a fi acceptat. Dacă el îşi punea încrederea în El, Isus a spus că îi va da lui Nicodim viaţă veşnică.

Credinţă Şi Încredere

Cuvântul crede în acest context implică mai mult decât un acord la nivel intelectual. Un israelit ar fi putut recunoaşte că a privi spre şarpele de aramă al lui Moise îl putea vindeca, dar dacă el nu manifesta credinţă în Dumnezeu privind efectiv la prăjină, atunci el ar fi murit. Înţelesul biblic al cuvântului implică un act al credinţei şi este sinonim cu credinţă şi încredere.

Obiectul credinţei cuiva este la fel de important — este esenţial! Cu câţiva ani în urmă, cineva cu o minte bolnavă a pus o otravă letală în capsulele de calmant. Ca urmare, mai multe persoane, crezând cu adevărat că medicamentul era ceea ce se spunea că este, au înghiţit medicamentele şi au murit. Ei aveau credinţă sinceră, dar s-au încrezut fără să îşi dea seama, în ceva greşit.

Un om ar putea crede cu convingere că un OZN l-ar putea salva din păcatul său, dar sinceritatea bazată pe o credinţă greşită nu are nici un sens. Totuşi, dacă obiectul credinţei lui este Dumnezeu, o astfel de încredere va avea un efect total diferit. Noi am văzut că Dumnezeu Se ţine de Cuvânt.

“Fiindcă atât de mult a iubit Dumnezeu lumea, că a dat pe singurul Lui Fiu, pentru ca oricine crede în El, să nu piară, ci să aibă viaţa veşnică.”

Ioan 3:16

Viaţă Veşnică

Isus făcea promisiunea vieţii veşnice nu doar pentru Nicodim, ci pentru oricine credea în El! Îngerul le-a spus Mariei şi lui Iosif să-I pună fiului lor numele Isus, fiindcă acel nume însemna Izbăvitor sau Mântuitor. Iar acum, Isus spunea că El va scăpa omul de consecinţele păcatului — pedeapsa veşnică în iazul de foc.

“Dumnezeu, în adevăr, n-a trimes pe Fiul Său în lume ca să judece lumea, ci ca lumea să fie mântuită prin El.”

Ioan 3:17

Isus nu a venit în lume pentru a o judeca. Ci mai degrabă El a venit să salveze lumea de toată tragedia pe care au adus-o păcatul, Satan şi moartea.

“Oricine crede în El, nu este judecat; dar cine nu crede, a şi fost judecat, pentru că n-a crezut în Numele singurului Fiu al lui Dumnezeu.”

Ioan 3:18

Fără Cale De Mijloc

Isus a spus că cei care îşi pun încrederea în El nu vor fi judecaţi ca păcătoşi. Dar cei care nu s-au încrezut în El se găsesc deja sub incidenţa judecăţii. Nu exista cale de mijloc; nu puteai scăpa de această stare de lucruri. Nu puteai spune: “Mă voi gândi la aceasta”, şi să rămâi liniştit într-o zonă neutră. Trebuia să alegi să crezi, altfel rămâneai un necredincios. A nu alege nici o poziţie însemna de fapt să faci o alegere.

În plus, nu trebuia să-ţi aştepţi moartea pentru a afla care este destinul tău veşnic. Isus ţi-o spunea foarte clar. Omul era sub incidenţa judecăţii, având direcţia sigură spre iazul de foc, până ce el îşi punea încrederea în Isus ca să-l salveze. Abia atunci ar fi avut parte de viaţă veşnică. Aceasta era promisiunea pe care o făcea Isus.

“Adevărat, adevărat vă spun, că cine ascultă cuvintele Mele, şi crede în Cel ce M-a trimis, are viaţa veşnică, şi nu vine la judecată, ci a trecut din moarte la viaţă.”

Ioan 5:24

Isus nu ignora judecata păcatului. El ştia că nu toţi se vor încrede în El. Mulţi alegeau să nu o facă, din motive personale.

Şi judecata aceasta stă în faptul că, odată venită Lumina în lume, oamenii au iubit mai mult întunericul decât lumina, pentru că faptele lor erau rele. Căci oricine face răul, urăşte lumina, şi nu vine la lumină, ca să nu i se vădească faptele.

Ioan 3:19,20

Isus vorbea despre lumina spirituală ce se găseşte în opoziţie cu întunericul spiritual. El a spus că mulţi urăsc lumina pentru că lumina expune păcatul. Oamenilor nu le place să fie descoperiţi ca păcătoşi. Ei preferă să-şi ascundă păcatul sau să dea vina pe altcineva pentru el, aşa cum au făcut Adam şi Eva. Biblia spune că astfel de oameni preferă întunericul. Dar ce este lumina aceasta?

Isus le-a vorbit din nou, şi a zis: “Eu sunt Lumina lumii.”

Ioan 8:12

În momentul creaţiei, Dumnezeu a făcut lumina pentru ca noi să ne putem vedea încotro mergem pe o cale materială. Acum El a venit pe Pământ pentru a fi lumină pe calea noastră spirituală.

“Cine Mă urmează pe Mine, nu va umbla în întuneric, ci va avea lumina vieţii.”

Ioan 8:12

Secțiunea 4 — Respingere

După câteva zile, Isus S-a întors în Capernaum. S-a auzit că este în casă, şi s-au adunat îndată aşa de mulţi că nu putea să-i mai încapă locul dinaintea uşii. El le vestea Cuvântul. Au venit la el nişte oameni, care I-au adus un slăbănog, purtat de patru inşi.

Marcu 2:1-3

Slăbănogul

Acesta era un scenariu obişnuit oriunde mergea Isus. Odată ce Îşi făcea apariţia, începeau să se adune bolnavii şi şchiopii. În acest caz patru oameni au adus un prieten de-al lor paralizat, în Biblie numit slăbănog.

Fiindcă nu puteau să ajungă până la El, din pricina norodului, au desfăcut acoperişul casei unde era Isus, şi, după ce l-au spart, au pogorât pe acolo patul în care zăcea slăbănogul.

Marcu 2:4

Casele din vremea aceea de obicei aveau acoperişul plat. Existau scări care duceau pe acoperiş, transformându-l astfel într-un loc răcoros unde te puteai relaxa seara. Când cei patru bărbaţi nu s-au putut apropia de Isus, ei s-au urcat pur şi simplu pe acoperiş, au făcut o gaură în el şi i-au dat drumul paraliticului în jos, tocmai în faţa lui Isus. Eu spun “pur şi simplu”, dar formularea aceasta se aplică doar la urcatul pe acoperişul casei. Desfacerea acoperişului trebuie să fi fost o pacoste. Îţi poţi imagina praful şi bucăţile de pământ întărit care cădeau pe cei dinăuntru. Desigur, lecţia lui Isus a fost întreruptă. Toţi se uitau la tavan întrebându-se ce se întâmpla. Odată ce feţele bărbaţilor hotărâţi au devenit vizibile, auditoriul lui Isus probabil a început să strige şi s-a creat o mare rumoare: “Pentru numele lui Dumnezeu! Nu aveţi nici un pic de respect?! Suntem plini de praf! Aţi stricat casa!” Dar Isus a văzut ceva deosebit.

Când le-a văzut Isus credinţa, a zis slăbănogului: “Fiule, păcatele îţi sunt iertate!”

Marcu 2:5

Inima

Isus era interesat înainte de toate de omul dinlăuntru, de inimă. Pentru El nu era o problemă să ierte păcatul. El este Dumnezeu. Dar unii din audienţa Lui aveau probleme cu acceptarea acestui lucru. Deşi ei nu au spus nimic cu voce tare, gândurile lor erau ostile.

Unii din cărturari, care erau de faţă, se gândeau în inimile lor: “Cum vorbeşte omul acesta astfel? Huleşte! Cine poate să ierte păcatele decât numai Dumnezeu?”

Marcu 2:6,7

Ei aveau dreptate — numai Dumnezeu poate ierta păcatul!

Îndată, Isus a cunoscut, prin duhul Său, că ei gândeau astfel în ei, şi le-a zis: “Pentru ce aveţi astfel de gânduri în inimile voastre?”

Marcu 2:8

Isus ştia ce gândeau ei, şi El le-a spus-o. Vă puteţi imagina jena scribilor. Probabil că ei depănau firul în minţile lor încercând să-şi amintească ce au gândit în ultimele zece minute. Un lucru era sigur — Isus le putea citi gândurile! Dar Isus nu încerca să îi impresioneze. El avea o întrebare.

Ce este mai lesne: a zice slăbănogului: ‘Păcatele îţi sunt iertate’, ori a zice: ‘Scoală-te, ridică-ţi patul, şi umblă’?”

Marcu 2:9

Întrebări, Întrebări

Nici un avocat nu ar fi putut veni cu o întrebare mai dificilă. Parcă îi vezi pe scribi făcând un efort de gândire. “Omul era vizibil paralizat. Era imposibil ca membrele lui uscate să poată fi folosite. Doar Dumnezeu putea vindeca o astfel de infirmitate. Dar dacă Isus putea readuce viaţa în membrele slăbite, aceasta însemna că El era… nu, aşa ceva este de neimaginat. Dumnezeu nu ar veni niciodată pe Pământ pentru ca să trăiască aşa cum trăia Isus. El era un nimic, trăind la periferiile prăfuite ale imperiului. Ce tupeu să pună o astfel de întrebare cu aşa o încărcătură! La urma urmei, cine se credea? Dumnezeu!?” Isus a răspuns la frământarea lor fără ca ei să apuce să întrebe, spunând…

“Dar, ca să ştiţi că Fiul omului are putere pe pământ să ierte păcatele, ‘Ţie îţi poruncesc’, a zis El slăbănogului, ‘scoală-te, ridică-ţi patul, şi du-te acasă.’” Şi îndată, slăbănogul s-a sculat, şi-a ridicat patul, şi a ieşit afară în faţa tuturor; aşa că toţi au rămas uimiţi, şi slăveau pe Dumnezeu, şi ziceau: “Niciodată n-am văzut aşa ceva!”

Marcu 2:10-12

Scopul minunilor nu era să se creeze ceva ca un vodevil sau un spectacol de circ. Minunile confirmau că Isus era Cine susţinea că este — Dumnezeu.

Păcătoşi Fără Nici O Şansă

Isus a ieşit iarăşi la mare… Când trecea pe acolo, a văzut pe Levi, fiul lui Alfeu, şezând la vamă. Şi i-a zis: “Vino după Mine!” Levi s-a sculat, şi a mers după El.

Marcu 2:13,14

Deşi Levi era un evreu, el lucra ca vameş pentru romani. Aceşti avari de bani îşi câştigau proprii gologani dintr-o suprataxă ascunsă adăugată taxei, şi deseori cereau mult mai mult de la oameni pentru a-şi asigura propriile buzunare. Ei erau urâţi din cauza puterii lor corupte şi pentru că erau dispuşi să fie exploatatori de-ai romanilor. Cu toate acestea, când Isus a trecut pe lângă masa taxatorului, El l-a invitat pe Levi să Îl urmeze.

Pe când şedea Isus la masă în casa lui Levi, mulţi vameşi şi păcătoşi au şezut şi ei la masă cu El şi cu ucenicii Lui; căci erau mulţi care mergeau de obicei după El.

Cărturarii şi Fariseii, când L-au văzut mâncând cu vameşii şi cu păcătoşii, au zis ucenicilor Lui: “De ce mănâncă El şi bea cu vameşii şi cu păcătoşii?”

Isus, când a auzit acest lucru, le-a zis: “Nu cei sănătoşi au trebuinţă de doctor, ci cei bolnavi. Eu am venit să chem la pocăinţă nu pe cei neprihăniţi, ci pe cei păcătoşi.”

Marcu 2:15-17

Isus îi putea ajuta doar pe cei care îşi recunoşteau propria păcătoşenie. Acesta a fost întotdeauna primul pas spre a fi acceptat de Dumnezeu.

Lucrând De Sabat

Mustrările constante ale lui Isus trebuie să fi fost iritante pentru Farisei. Ei îşi pierdeau din demnitate. Sperând să Îl prindă pe Isus comiţând vreun păcat flagrant, ei au început să Îl urmărească îndeaproape.

Isus a intrat din nou în sinagogă. Acolo se afla un om cu mâna uscată. Ei pândeau pe Isus să vadă dacă-l va vindeca în ziua Sabatului, ca să-l poată învinui.

Marcu 3:1,2

După Lege, nimeni nu avea voie să lucreze în ziua Sabatului. A lucra însemna să încalci Legea lui Dumnezeu şi acest lucru ar fi fost păcat. În minţile Fariseilor, munca includea şi lucruri de genul a-ţi duce la bun sfârşit îndatoririle de medic. Legea nu spunea că era greşit să vindeci în această zi, dar Fariseii au încercuit cele zece porunci cu propria lor listă de reguli, şi acele precepte au preluat autoritatea Scripturii. Aşa că ei urmăreau să vadă dacă Isus vindeca omul, dacă El lucra în ziua Sabatului. Dar Isus era pe deplin conştient de scopul cu care a dat Dumnezeu Legea. Fiind conştient de complotul Fariseilor pentru a-L prinde — Isus ar fi putut evita o confruntare dar nu a dat înapoi.

Şi Isus a zis omului, care avea mâna uscată: “Scoală-te, şi stai la mijloc!”

Marcu 3:3

Parcă Îl vezi pe Isus întorcându-Se încet şi privindu-i pe cei care au complotat pentru a-L putea acuza. Timpul s-a oprit…

Apoi le-a zis: “Este îngăduit în ziua Sabatului să faci bine sau să faci rău? Să scapi viaţa cuiva sau s-o pierzi?”

Marcu 3:4

Iată-L din nou, punând întrebări pline de încărcătură! Fariseii erau bosumflaţi — fierbând de mânie şi resentimente. Ca oamenii răspunsurilor legate de religie, credibilitatea lor era compromisă.

Dar ei tăceau.

Atunci, rotindu-Şi privirile cu mânie peste ei, şi mâhnit de împietrirea inimii lor, a zis omului: “Întinde-ţi mâna!” El a întins-o, şi mâna i s-a făcut sănătoasă.

Marcu 3:4-5

Complotând

Isus a făcut-o. El a lucrat în ziua Sabatului! Fariseii L-au prins asupra faptei.

Fariseii au ieşit afară, şi s-au sfătuit îndată cu Irodienii cum să-l piardă.

Marcu 3:6

În mod normal o astfel de alianţă era imposibilă. Irodienii formau un partid politic care susţinea domnia lui Irod şi a romanilor. Pe de altă parte, Fariseii îi dispreţuiau pe romani — dar ei Îl urau pe Isus chiar mai mult. Dacă aveau de gând să Îl omoare, ei aveau nevoie de ajutorul Romei.

Conducătorii religioşi L-au respins pe Isus. Din punctul lor de vedere, El nu putea fi Izbăvitorul Promis.

Cei Doisprezece Ucenici

Isus S-a dus cu ucenicii Săi la mare. După El a mers o mare mulţime de oameni din Galilea; şi o mare mulţime… când a auzit tot ce făcea, a venit la El.

Isus S-a suit pe munte; a chemat la El pe cine a vrut, şi ei au venit la El. A rânduit dintre ei doisprezece[apostoli]…

Simon, căruia i-a pus numele Petru; Iacov, fiul lui Zebedei, şi Ioan, fratele lui Iacov, cărora le-a pus numele Boanerghes, care, tălmăcit, înseamnă: “Fiii tunetului”; Andrei; Filip; Bartolomeu; Matei; Toma; Iacov, fiul lui Alfeu; Tadeu; Simon Cananitul, şi Iuda Iscarioteanul, care L-a şi vândut.

Marcu 3:7,8,13-19

Dintre cei care Îl urmau, Isus a ales doisprezece ucenici cu care El urma să petreacă mai mult timp. Ei erau un grup mixt reprezentat de un vameş-angajat roman de o parte a nivelelor sociale şi, de cealaltă parte, un cananit hotărât să răstoarne domnia romană. Printre cei rămaşi se găsea o amestecătură de pescari. Doar Dumnezeu putea menţine pacea între aceşti bărbaţi atât de diferiţi! În ciuda mediului din care veneau, aceşti doisprezece erau toţi dedicaţi urmării lui Isus la bine şi la rău. Adică, toţi cu excepţia unuia.

Secțiunea 5 — Pâinea Vieţii

După aceea, Isus S-a dus dincolo de marea Galileii, numită marea Tiberiadei. O mare gloată mergea după El, pentru că vedea semnele pe care le făcea cu cei bolnavi. Isus S-a suit pe munte, şi şedea acolo cu ucenicii Săi. Paştele, praznicul Iudeilor, erau aproape.

Isus Şi-a ridicat ochii, şi a văzut că o mare gloată vine spre El. Şi a zis lui Filip: “De unde avem să cumpărăm pâini ca să mănânce oamenii aceştia?”

Ioan 6:1-5

Isus punea întrebări iar.

Spunea lucrul acesta ca să-l încerce, pentru că ştia ce are de gând să facă.

Filip i-a răspuns: “Pâinile, pe care le-am putea cumpăra cu două sute de lei, n-ar ajunge ca fiecare să capete puţintel din ele.”

Unul din ucenicii Săi, Andrei, fratele lui Simon Petru, I-a zis: “Este aici un băieţel, care are cinci pâini de orz şi doi peşti; dar ce sunt acestea la atâţia?”

Ioan 6:6-9

Nu poţi să nu ţi-l închipui pe Andrei ca pe un băieţel care îi bătea apropouri tatălui său, sperând că Isus poate face ceva.

Isus a zis: “Spuneţi oamenilor să şadă jos.” În locul acela era multă iarbă. Oamenii au şezut jos, în număr de aproape cinci mii. Isus a luat pâinile, a mulţămit lui Dumnezeu, le-a împărţit ucenicilor, iar ucenicii le-au împărţit celor ce şedeau jos; de asemenea, le-a dat şi din peşti cât au voit.

Ioan 6:10,11

Povestea din Biblie este relatată atât de simplu încât aproape că îţi scapă ceea ce s-a întâmplat. Isus tocmai a hrănit o mulţime masivă cu prânzul unui băiat. Aceasta nu este o lecţie despre înmulţire exponenţială. Isus a împărţit pâinea şi peştele între cei doisprezece ucenici ai Săi, iar ei le-au împărţit la cinci mii de bărbaţi — femeile şi copiii s-ar fi adăugat la acest număr. Aceasta a fost o reproducere de o magnitudine nemaiauzită, iar Isus nu era zgârcit. Ei au avut suficiente rămăşiţe ca fiecare ucenic să ducă acasă câte un coş.

Oamenii aceia, când au văzut minunea, pe care o făcuse Isus, ziceau: “Cu adevărat, acesta este proorocul cel aşteptat în lume.”

Ioan 6:14

Să-l Facem Împărat Pe Isus

Bărbaţii care au beneficiat de această minune au fost aşa de impresionaţi încât au decis să Îl întroneze cu forţa pe Isus ca împărat al lor. Dar Isus nu era interesat în a pune bazele unei împărăţii pământeşti, deşi urma să vină timpul şi pentru aşa ceva în viitor. Deocamdată, El căuta să domnească în inimile oamenilor.

Isus, fiindcă ştia că au de gând să vină să-l ia cu sila ca să-l facă împărat, S-a dus iarăşi la munte, numai El singur.

Când L-au găsit, dincolo de mare, I-au zis: “Învăţătorule, când ai venit aici?”

Drept răspuns, Isus le-a zis: “Adevărat, adevărat, vă spun, că Mă căutaţi nu pentru că aţi văzut semne, ci pentru că aţi mâncat din pâinile acelea, şi v-aţi săturat.

Ioan 6:15,25,26

Motivaţii Greşite

Iată, e evident. Isus vedea că poporul vroia ca El să fie împărat doar fiindcă astfel ar fi putut primi mâncare pe gratis. Ei nu erau interesaţi de faptul că aceste minuni dovedeau că El era Mântuitorul Promis. Isus a spus…

“Lucraţi nu pentru mâncarea pieritoare, ci pentru mâncarea, care rămâne pentru viaţa veşnică, şi pe care v-o va da Fiul omului; căci Tatăl, adică, însuşi Dumnezeu, pe el L-a însemnat cu pecetea Lui.”

Ioan 6:27

Mâncarea pe care o mâncau putea susţine viaţa doar pentru o perioadă scurtă de timp. Mai repede sau mai târziu, toţi urmau să moară. De aceea, Isus a spus că dorinţa lor mistuitoare în viaţă ar trebui să fie urmărirea a ceea ce le putea da viaţa veşnică.

Ei I-au zis: “Ce să facem ca să săvârşim lucrările lui Dumnezeu?”

Isus le-a răspuns: “Lucrarea pe care o cere Dumnezeu este aceasta: să credeţi în Acela, pe care L-a trimes El.”

Ioan 6:28,29

Oamenii vroiau să ştie ce fel de lucrare trebuiau să facă pentru a câştiga viaţa veşnică. Isus a spus că ei trebuiau doar să creadă; ei trebuiau doar să se încreadă în El ca Mântuitor al lor. Aceasta era tot. Totul părea atât de simplu.

“Ce semn faci Tu, deci”, I-au zis ei, “ca să-l vedem, şi să credem în Tine?”

Ioan 6:30

Ce? Ei Îi cereau lui Isus un semn care să dovedească că El era Dumnezeu, de parcă hrănirea celor cinci mii cu prânzul unui băiat nu ar fi fost suficientă?! Dar ceea ce cereau ei de fapt era o altă masă pe gratis, o altă bucată de pâine.

Pâinea Vieţii

Isus le-a zis: “Adevărat, adevărat, vă spun că… Tatăl Meu vă dă adevărata pâine din cer; căci Pâinea lui Dumnezeu este aceea care se pogoară din cer, şi dă lumii viaţa”.

“Doamne”, I-au zis ei, “dă-ne totdeauna această pâine.”

Isus le-a zis: “Eu sunt Pâinea vieţii. Cine vine la Mine, nu va flămânzi niciodată; şi cine crede în Mine, nu va înseta niciodată.”

Ioan 6:32-35

Capitolul Doisprezece

Secțiunea 1 — O Haină Mânjită

Isus era un povestitor fără pereche, folosind deseori pilde pentru a comunica o idee. O pildă este o poveste care conţine un mesaj unic, simplu. În acest caz, El a adresat povestea celor care credeau că sunt în termeni buni cu Dumnezeu, fiindcă ei se încredeau în ei înşişi.

A mai spus şi pilda aceasta pentru unii care se încredeau în ei înşişi că sunt neprihăniţi, şi dispreţuiau pe ceilalţi. “Doi oameni s-au suit la Templu să se roage; unul era Fariseu, şi altul vameş.”

Luca 18:9,10

În cultura iudaică a acelor zile, Fariseii erau priviţi ca unii care împlinesc Legea lui Moise cu meticulozitate. În opoziţie, vameşii erau consideraţi răufăcători. Iată doi oameni din extremele spectrului moral, rugându-se în acelaşi loc.

Fariseul

“Fariseul stătea în picioare, şi a început să se roage în sine astfel: ‘Dumnezeule, Îţi mulţumesc că nu sunt ca ceilalţi oameni, hrăpăreţi, nedrepţi, preacurvari sau chiar ca vameşul acesta. Eu *postesc de două ori pe săptămână, dau zeciuială din toate veniturile mele.’”

Luca 18:11,12

*Postul lui, sau statul fără mâncare, teoretic avea scopul de a petrece timp în rugăciune. El mai dădea şi o zecime a veniturilor lui pentru cauze caritabile.

Bătându-se singur pe umăr, Fariseul a menţionat doar câteva dintre lucrurile pe care le făcea sau nu le făcea. Lista lui putea fi lungă. Dar aceasta nu conta. Modul în care se ruga a dezvăluit atitudinea inimii lui. El se baza pe propria trăire dreaptă (sau pe fapte bune) pentru a se prezenta neprihănit înaintea lui Dumnezeu.

Vameşul

“Vameşul sta departe, şi nu îndrăznea nici ochii să şi-i ridice spre cer; ci se bătea în piept, şi zicea: ‘Dumnezeule, ai milă de mine, păcătosul!’”

Luca 18:13

Vameşul era copleşit de cunoştinţa faptului că era păcătos şi că avea nevoie disperată de ajutorul lui Dumnezeu. El implora mila lui Dumnezeu, rugându-L să deschidă o cale prin care el să poată scăpa de pedeapsa ce se cuvenea pentru păcatele lui. Isus a continuat:

“Eu vă spun că mai degrabă omul acesta s-a pogorât acasă socotit neprihănit decât celălalt. Căci oricine se înalţă, va fi smerit; şi oricine se smereşte, va fi înălţat.”

Luca 18:14

Pocăinţă

Este interesant că Isus a legat pocăinţa de umilinţă. Biblia spune foarte clar că mândria a fost cea care l-a făcut pe Satan să cadă. Tot mândria este cea care îl face pe om să refuze să recunoască faptul că este un păcătos cu nevoia de a se încrede în Dumnezeu. Fariseul era convins că, dacă era perseverent în a împlini Legea şi în a face fapte bune, Dumnezeu va fi mulţumit. El era atât de mândru încât era orb faţă de propria nevoie. Isus a spus:

“Făţarnicilor, bine a proorocit Isaia despre voi, după cum este scris: ‘Norodul acesta Mă cinsteşte cu buzele, dar inima lui este departe de Mine. Degeaba Mă cinstesc ei, dând învăţături care nu sunt decât nişte porunci omeneşti.’ Voi lăsaţi porunca lui Dumnezeu, şi ţineţi datina aşezată de oameni, precum: spălarea ulcioarelor şi a paharelor, şi faceţi multe alte lucruri de acestea.”

Marcu 7:6-8

Orb

Pe dinafară, Fariseii făceau tot ce trebuia pentru a părea neprihăniţi, dar înlăuntru, ei erau păcătoşi. În acelaşi timp, ei au subminat scopul pentru care au fost date cele zece porunci adăugând la ele propriile lor reguli făcute de om. Isus a spus:

“Şi aşa, aţi desfiinţat Cuvântul lui Dumnezeu, prin datina voastră.”

Marcu 7:13

Fariseii credeau că ceremoniile lor religioase, faptele lor bune şi originea lor iudaică îi puneau într-o poziţie favorabilă înaintea lui Dumnezeu.

Isus a spus că toate aceste lucruri nu fac nimic pentru a-l face pe om acceptabil, fiindcă răul…

“…ies[e] dinlăuntru, şi spurcă pe om.”

Marcu 7:23

Biblia este clară privind această idee: faptele bune nu vor câştiga o poziţie bună înaintea lui Dumnezeu. De fapt, ea spune că…

…toate faptele noastre bune sunt ca o haină mânjită…

Isaia 64:6

Robi

Uneori oamenii se văd ca modele de perfecţiune, dar Biblia afirmă tocmai opusul…

…sunteţi robii aceluia de care ascultaţi,… este vorba de păcat, care duce la moarte…

Romani 6:16

Păcatul şi-a înfăşurat lanţurile în jurul vieţii fiecărui om.

“Adevărat, adevărat, vă spun”, le-a răspuns Isus, “că, oricine trăieşte în păcat, este rob al păcatului.”

Ioan 8:34

Deseori ne frustrăm deoarece cu cât încercăm mai mult să facem ceea ce este bine, cu atât părem că eşuăm mai mult. Abia ajungem să punem un aspect al vieţii noastre în ordine, că ne găsim cedând în altul. Natura păcătoasă lucrează, în toate modurile posibile, împotriva eforturilor noastre de a trăi corect. Nu e de mirare că angajamentele luate la Anul Nou rareori au succes.

În plus, Biblia vorbeşte despre Satan care l-a făcut pe om ROBUL său. Aceasta nu înseamnă neapărat că o persoană se scaldă în ocultism; ci, mai degrabă, Diavolul manipulează omul prin ispită şi mândrie pentru a împlini scopurile lui. Într-adevăr, Satan munceşte din greu pentru a convinge omul că este bun în esenţă. Scriptura spune că oamenii trebuie,…

…venindu-şi în fire, să se desprindă din cursa diavolului, de care au fost prinşi ca să-i facă voia.

2 Timotei 2:26

Doar fiindcă omul este rob al păcatului şi al lui Satan, acest lucru nu îl îndreptăţeşte să trăiască o viaţă plină de răutate diabolică. Dumnezeu tot îi va socoti pe toţi responsabili de alegerile făcute. Dar a fi rob creează totuşi o dilemă. Perfecţiunea de care are nevoie omul pentru a intra în prezenţa unui Dumnezeu perfect este departe de capacitatea lui de a o obţine.

Rămâne întrebarea de peste secole. “Cum putem scăpa de păcatul nostru şi câştiga o neprihănire egală cu neprihănirea lui Dumnezeu pentru ca să putem fi acceptaţi în prezenţa Lui?”

Eu M-am Născut Creştin…

Cuvântul Creştin implică sensul de identificat cu Cristos sau aparţinând familiei lui Cristos. Înţelesul biblic a fost incredibil de mult distorsionat şi greşit interpretat. Dar nici măcar în cazul înţelesului original al cuvântului, să spui că cineva s-a născut creştin, este incorect. A fi născut într-o familie de creştini nu te face Creştin aşa cum fiind născut într-un spital nu te face doctor. Naşterea fizică nu are nimic de-a face cu relaţia noastră cu Dumnezeu sau cu destinul nostru viitor.

Deşi termenul este folosit pentru naţiuni întregi, înţeles în mod corect, el se poate referi doar la un individ. Unele aşa-zise naţiuni creştine au săvârşit crime oribile în numele lui Cristos. Altele sunt corupte din punct de vedere moral.

Secțiunea 2 — Calea

Deseori Isus folosea experienţe de zi cu zi pentru a ilustra un adevăr spiritual. În această povestire, Isus a început prin a le reaminti ascultătorilor despre acel staul în care erau ţinute oile. Împrejurul lui era construit un zid din pietre, pe care se plantau plante căţărătoare cu spini. Scopul acestor mărăcini era să descurajeze animalele sălbatice sau hoţii să se caţere pe ziduri. Staulul avea o singură intrare.

În timpul zilei, păstorul îşi conducea oile pe păşune la păscut. Seara, turma era condusă înapoi în ţarc iar păstorul dormea la intrare. Nimeni nu putea intra iar oile nu puteau ieşi fără ca îl deranjeze pe paznic. Trupul păstorului devenea literalmente uşa staulului.

Isus le-a mai zis: “Adevărat, adevărat, vă spun că Eu sunt uşa oilor.”

Ioan 10:7

Isus i-a comparat pe cei care se încred în El cu oile, care sunt la adăpost sigur în staul.

“Eu sunt Uşa. Dacă intră cineva prin Mine, va fi mântuit.”

Ioan 10:9

Isus a spus că El este unica uşă — nu existau alte uşi. Doar prin El putea fi salvat cineva de consecinţele cumplite ale păcatului. Doar prin El putea avea cineva viaţă veşnică.

“Hoţul nu vine decât să fure, să junghie şi să prăpădească. Eu am venit ca oile să aibă viaţă, şi s-o aibă din belşug.”

Ioan 10:10

Hoţilor nu le pasă de bunăstarea oilor. Biblia îi numeşte învăţători mincinoşi. Deseori ei folosesc Biblia pentru a câştiga autoritate asupra altora sau pentru a-şi umple buzunarele. Aceşti hoţi fabrică o cale pentru a obţine viaţa veşnică — o cale care pare bună, dar care totuşi sfârşeşte în moarte spirituală.

Multe căi pot părea bune omului, dar la urmă se văd că duc la moarte.

Proverbe 14:12

Pe de altă parte, Isus a venit să dea viaţă deplină celor ce se încred în El, o viaţă plină de bucurie. Isus a spus…

“Eu sunt calea, adevărul şi viaţa. Nimeni nu vine la Tatăl decât prin Mine.”

Ioan 14:6

Isus a spus: El este singura cale spre Dumnezeu.

Cuvântul Său este singurul adevăr.

Viaţa veşnică poate fi găsită doar prin El.

Isus a accentuat că nimeni nu poate veni la Dumnezeu pe altă cale. Aşa cum păstorul este singura uşă a ţarcului de oi, Isus este singura cale spre Dumnezeu.

Secțiunea 3 — Lazăr

Un oarecare Lazăr din Betania, satul Mariei şi al Martei, sora ei, era bolnav. Surorile au trimis la Isus să-i spună: “Doamne, iată că acela pe care-l iubeşti, este bolnav.”

Ioan 11:1,3

Lazăr, Maria şi Marta erau prieteni apropiaţi de-ai lui Isus care trăiau la câţiva kilometri depărtare de Ierusalim. În momentul acestui eveniment, Isus era de cealaltă parte a Iordanului, la distanţă de o călătorie de-o zi de Betania.

Şi Isus iubea pe Marta, şi pe sora ei, şi pe Lazăr. Deci, când a auzit că Lazăr este bolnav, a mai zăbovit două zile în locul în care era.

Ioan 11:5,6

Aceasta chiar că nu are sens. În aceste zile ale echipelor de intervenţie rapidă, toţi ştiu că atunci când cineva este grav bolnav, nu pierzi vremea. Dar Isus a rămas acolo unde era încă două zile! Oare ce era în mintea Lui?

În urmă a zis ucenicilor: “Haidem să ne întoarcem în Iudea.”

“Învăţătorule”, I-au zis ucenicii, “acum de curând căutau Iudeii să Te ucidă cu pietre, şi Te întorci în Iudea?”

Atunci Isus le-a spus pe faţă: “Lazăr a murit. Şi mă bucur că n-am fost acolo, pentru voi, ca să credeţi. Dar acum, haidem să mergem la el.”

Ioan 11:7,8,14,15

Mort Timp De Patru Zile

Când a venit Isus, a aflat că Lazăr era de patru zile în mormânt. Şi, fiindcă Betania era aproape de Ierusalim, cam la cincisprezece stadii, mulţi din Iudei veniseră la Marta şi Maria, ca să le mângâie pentru moartea fratelui lor. Când a auzit Marta că vine Isus, I-a ieşit înainte; iar Maria şedea în casă.

Marta a zis lui Isus: “Doamne, dacă ai fi fost aici, n-ar fi murit fratele meu! Dar şi acum, ştiu că orice vei cere de la Dumnezeu, Îţi va da Dumnezeu.”

Ioan 11:17-22

Nu ni se spune ce credea Marta că ar putea Isus cere de la Dumnezeu, dar un lucru ne este extrem de clar — ea avea credinţă în El.

Isus i-a zis: “Fratele tău va învia.”

“Ştiu”, I-a răspuns Marta, “că va învia la înviere, în ziua de apoi.”

Ioan 11:23,24

Marta nu a fost surprinsă de afirmaţia lui Isus. Ea ştia că Biblia spune că toţi oamenii vor învia, dar acel lucru urma să se întâmple la sfârşitul lumii când toţi urmau să fie judecaţi de Dumnezeu. Până atunci, o persoană murea o singură dată.

Isus i-a zis: “Eu sunt învierea şi viaţa. Cine crede în Mine, chiar dacă ar fi murit, va trăi. Şi oricine trăieşte, şi crede în Mine, nu va muri niciodată. Crezi lucrul acesta?”

Ioan 11:25,26

Acestea erau cuvinte pline de putere. Isus i-a spus Martei că Lazăr nu trebuia să aştepte până la ziua judecăţii pentru a fi înviat la viaţă. Isus era Cel ce dădea viaţă, de aceea El avea puterea să îi dea viaţă din nou lui Lazăr în orice moment. Oare ea L-a crezut?

“Da, Doamne,” I-a zis ea, “cred că Tu eşti Cristosul, Fiul lui Dumnezeu, care trebuia să vină în lume.”

Ioan 11:27

Marta nu doar L-a crezut pe Isus; ea a şi afirmat că El era Cristosul — Mesia, Dumnezeu Însuşi.

Şi a zis: “Unde l-aţi pus?”

“Doamne,” I-au răspuns ei, “vino şi vezi.”

Isus plângea.

Ioan 11:34,35

Există multe speculaţii legate de motivul pentru care Isus a plâns. Unii au presupus că Isus era mâhnit la gândul de a-l aduce pe Lazăr înapoi la viaţă — înapoi de la toată bucuria şi perfecţiunea Raiului — înapoi pe Pământ, la tot păcatul şi toată durerea de pe el. Biblia nu ne spune de ce, dar faptul că El a plâns ne arată că Isus trăia sentimente umane, chiar dacă El era fără păcat.

Atunci Iudeii au zis: “Iată cât îl iubea de mult!”

Şi unii din ei au zis: “El, care a deschis ochii orbului, nu putea face ca nici omul acesta să nu moară?”

Isus S-a înfiorat din nou în Sine, şi S-a dus la mormânt. Mormântul era o peşteră, la intrarea căreia era aşezată o piatră.

Ioan 11:36-38

Ceremonia funerară tradiţională iudaică a acelor zile implica deseori plasarea trupului într-un mormânt care, de-a lungul timpului, devenea ultimul loc de odihnă pentru mai multe generaţii succesive. În mod normal era folosită o peşteră naturală, deşi, uneori, mormântul era săpat în piatră. Aceste morminte erau mari, puteai să stai în picioare în (1) camera de jelire. Înăuntru, erau sculptate (2) rafturi pe care erau aşezate (3) trupurile. Pentru a închide etanş intrarea, era sculptată o piatră în formă de (4) roată care cântărea câteva tone. Aşezată fiind într-un (5) şănţuleţ, piatra putea fi rostogolită. Când era închisă, uşa se fixa într-o adâncitură din faţa intrării, pentru a preveni rostogolirea pietrei.

“Daţi piatra la o parte,” a zis Isus.

Marta, sora mortului, I-a zis: “Doamne, miroase greu, căci este mort de patru zile.”

Isus i-a zis: “Nu ţi-am spus că, dacă vei crede, vei vedea slava lui Dumnezeu?”

Au luat dar piatra din locul unde zăcea mortul. Şi Isus a ridicat ochii în sus, şi a zis: “Tată, Îţi mulţămesc că M-ai ascultat. Ştiam că totdeauna Mă asculţi; dar vorbesc astfel pentru norodul care stă împrejur, ca să creadă că Tu M-ai trimes.”

După ce a zis aceste vorbe, a strigat cu glas tare: “Lazăre, vino afară!” Şi mortul a ieşit cu mâinile şi picioarele legate cu fâşii de pânză, şi cu faţa înfăşurată cu un ştergar.

Isus le-a zis: “Dezlegaţi-l, şi lăsaţi-l să meargă.”

Ioan 11:39-44

Noroc că Isus a specificat, “Lazăre…”. dacă ar fi spus pur şi simplu “vino afară!” întregul cimitir şi-ar fi dat înapoi morţii! Lazăr era viu! Prietenii lui au trebuit să desfăşoare fâşiile lungi de pânze de îngropăciune înainte ca Lazăr să poată merge. Nu exista nici o îndoială că Isus a făcut o minune extraordinară.

Mulţi din Iudeii, care veniseră la Maria, când au văzut ce a făcut Isus, au crezut în El. Dar unii din ei s-au dus la Farisei, şi le-au spus ce făcuse Isus. Atunci preoţii cei mai de seamă şi Fariseii au adunat *Soborul.

“Ce vom face? Omul acesta face multe minuni. Dacă-l lăsăm aşa, toţi vor crede în El, şi vor veni Romanii şi ne vor nimici şi locul nostru şi neamul.”

Din ziua aceea, au hotărât să-l omoare.

Ioan 11:45-48,53

*Sanhedrinul era con-siliul suprem evreiesc.

Unii au crezut, alţii au complotat. Nici măcar o înviere nu i-a putut convinge pe marii preoţi şi pe Farisei. Ei aveau prea multe de pierdut — puterea şi mândria lor. Sună oarecum ca Lucifer. Fără îndoială că era el!

Reîncarnarea

Reîncarnarea este credinţa că, după moarte, un duh se întoarce pe Pământ să trăiască din nou în chipul unui alt om sau animal.

Biblia nu doar că nu învaţă acest concept, ci ea învaţă tocmai opusul. Fiecare persoană are o singură viaţă.

…oamenilor le este rânduit să moară o singură dată, iar după aceea vine judecata…

Evrei 9:27

Cum se risipeşte norul şi trece, aşa nu se va mai ridica cel ce se pogoară în Locuinţa morţilor! Nu se va mai întoarce în casa lui, şi nu-şi va mai cunoaşte locul în care locuia.

Iov 7:9,10

Secțiunea 4 — Iadul

Timp de trei ani Isus i-a învăţat pe toţi cei care erau dispuşi să-L asculte. Pare un timp incredibil de scurt, uitându-ne la tot ce s-a întâmplat în acest interval. Învăţătura Lui cuprindea de toate de la confruntare la provocare, de la pilde la povestiri despre oameni reali, toate acestea fiind în acord cu nevoile ascultătorului. Cu această ocazie, Isus a povestit următoarea întâmplare adevărată:

“Era un om bogat, care se îmbrăca în porfiră şi in subţire; şi în fiecare zi ducea o viaţă plină de veselie şi strălucire. La uşa lui, zăcea un sărac, numit Lazăr, plin de bube. Şi dorea mult să se sature cu firimiturile, care cădeau de la masa bogatului; până şi câinii veneau şi-i lingeau bubele.”

Luca 16:19-21

Cerşetorul Moare

“Cu vremea săracul a murit; şi a fost dus de îngeri în sânul lui Avraam.”

Luca 16:22

De dragul acestui studiu vom specifica că sânul lui Avraam este echivalent cu Raiul şi uneori se mai face referire la el sub denumirea de paradis. Omul în cauză era altul decât Lazăr din povestirea anterioară. Acest Lazăr a mers în paradis, nu fiindcă era sărac, ci pentru că s-a încrezut în Domnul.

Omul Bogat Moare

“A murit şi bogatul, şi l-au îngropat. Pe când era el în Locuinţa morţilor, în chinuri, şi-a ridicat ochii în sus, a văzut de departe pe Avraam, şi pe Lazăr în sânul lui, şi a strigat: ‘Părinte Avraame, fie-ţi milă de mine, şi trimete pe Lazăr să-şi moaie vârful degetului în apă, şi să-mi răcorească limba; căci grozav sunt chinuit în văpaia aceasta.”

Luca 16:22-24

Omul bogat s-a dus în Iad, nu fiindcă era bogat, ci fiindcă L-a ignorat pe Dumnezeu şi a trăit numai pentru sine aici pe Pământ. El a implorat ajutorul lui Avraam.

“’Fiule’, i-a răspuns Avraam, ‘adu-ţi aminte că, în viaţa ta, tu ţi-ai luat lucrurile bune, şi Lazăr şi-a luat pe cele rele; acum aici, el este mângâiat, iar tu eşti chinuit. Pe lângă toate acestea, între noi şi între voi este o prăpastie mare, aşa ca cei ce ar avea să treacă de aici la voi, sau de acolo la noi, să nu poată.’”

Luca 16:25,26

E Definitivă

Biblia spune foarte clar că poţi să te pocăieşti — să îţi schimbi modul de gândire — numai cât timp eşti aici pe Pământ. După ce o persoană moare, nu există o a doua şansă, nici o ocazie de a scăpa din Iad pentru a merge în Cer. Cei care mor fără a avea o relaţie dreaptă cu Dumnezeu, vor rămâne despărţiţi de El pentru totdeauna. Nicăieri nu ni se sugerează în Scriptură că poţi scăpa din acest loc al suferinţei. Deşi bogatul a strigat după o uşurare a suferinţei şi a nenorocirii lui, nu a primit nici una. Poţi avea parte de îndurare doar în timpul acestei vieţi. Bogatul a continuat…

“…‘Rogu-te dar, părinte Avraame, să trimeţi pe Lazăr în casa tatălui meu; căci am cinci fraţi, şi să le adeverească aceste lucruri, ca să nu vină şi ei în acest loc de chin.’”

Luca 16:27,28

Deşi acest om era într-o agonie cumplită, el îşi putea aminti viaţa de pe Pământ. El ştia că cei cinci fraţi ai lui nu erau împăcaţi cu Dumnezeu şi dorea ca ei să fie avertizaţi.

Ideea de petrecere în Iad împreună cu prietenii este străină Bibliei. Cei din Iad nu le doresc nici măcar celor mai răi duşmani ai lor să ajungă acolo.

“Avraam a răspuns: ‘Au pe Moise şi pe prooroci; să asculte de ei.’

‘Nu, părinte Avraame’, a zis el, ‘ci dacă se va duce la ei cineva din morţi, se vor pocăi.’

Şi Avraam i-a răspuns: ‘Dacă nu ascultă pe Moise şi pe prooroci, nu vor crede nici chiar dacă ar învia cineva din morţi.’”

Luca 16:29-31

Mai devreme am citit despre o persoană pe care Isus a înviat-o din morţi. Dar în ciuda acestei demonstraţii a marii Lui puteri, mulţi tot nu vroiau să Îl accepte pe Isus. În schimb, ei complotau să Îl omoare. Biblia spune că dacă oamenii refuză să creadă Cuvântul scris al lui Dumnezeu, atunci…

“…nu vor crede nici chiar dacă ar învia cineva din morţi.”

Luca 16:31

Descrierea Iadului este aproape identică cu cea a Iazului de Foc.[1] Biblia spune că cei care ajung îi Iad au şi primit pedeapsa lor veşnică.

Secțiunea 5 — Acceptare Şi Trădare

Când s-au apropiat de Ierusalim, şi au fost lângă Betfaghe şi Betania, înspre muntele Măslinilor, Isus a trimes pe doi din ucenicii Săi, şi le-a zis: “Duceţi-vă în satul dinaintea voastră: îndată ce veţi intra în el, veţi găsi un măgăruş legat, pe care n-a încălecat încă nici un om; dezlegaţi-l şi aduceţi-Mi-l.”

Marcu 11:1,2

Au adus măgăruşul la Isus, şi-au aruncat hainele pe el, şi Isus a încălecat pe el. Mulţi oameni îşi aşterneau hainele pe drum, iar alţii presărau ramuri, pe care le tăiaseră de pe câmp. Cei ce mergeau înainte şi cei ce veneau după Isus, strigau: “Osana! Binecuvântat este cel ce vine în Numele Domnului! Binecuvântată este Împărăţia care vine, Împărăţia părintelui nostru David! Osana în cerurile prea înalte!”

Marcu 11:7-10

Cuvântul osana înseamnă salvaţi-ne vă rugăm. Mulţimea Îi oferea lui Isus o versiune spontană a paradei pe care romanii o organizau de obicei pentru a primi un cuceritor victorios. Ei Îl aplaudau şi Îl lăudau cu speranţa că El îi va alunga pe opresorii lor romani.

Fără să ştie ei împlineau o profeţie făcută cu 500 de ani în urmă. Profetul Zaharia a scris că Isus urma să aibă parte tocmai de o astfel de primire.

Saltă de veselie, fiica Sionului! Strigă de bucurie, fiica Ierusalimului! Iată că Împăratul tău vine la tine; El este neprihănit şi biruitor, smerit şi călare pe un măgar, pe un mânz, pe mânzul unei măgăriţe.

Zaharia 9:9

Acesta a fost singura ocazie când Isus a îngăduit o astfel de primire fastuoasă. El avea un motiv pentru aceasta. Isus forţa mâna celor care doreau să Îl omoare. El vroia ca ei să acţioneze acum, fără întârziere.

După două zile era praznicul Paştelor şi al Azimilor. Preoţii cei mai de seamă şi cărturarii căutau cum să prindă pe Isus cu vicleşug, şi să-l omoare. Căci ziceau: “Nu în timpul praznicului, ca nu cumva să se facă turburare în norod.”

Marcu 14:1,2

Din perspectiva mulţimii gălăgioase, era timpul ca Isus să anunţe că El era adevăratul Împărat al lui Israel. Dar pentru liderii religioşi care puneau la cale moartea Lui, era o situaţie ciudată. Dacă Isus trebuia înlăturat de pe scenă, acum era momentul, dar lor le era frică de reacţia poporului. Isus era evident foarte popular.

Oraşul mişuna de oameni care erau acolo de Paşte, mulţi dintre ei urmărindu-L în expectativă pe Isus cu speranţa că El îi va înlătura pe Romani. Dar după ce au trecut ore întregi fără nici o proclamare oficială a domniei Lui, statutul de erou a început să pălească rapid.

Cina De Paşte

Isus a dat instrucţiuni clare la doi ucenici să pregătească o cameră pentru Paşte.

Seara, Isus a venit cu cei doisprezece. Pe când şedeau la masă şi mâncau, Isus a zis: “Adevărat vă spun că unul din voi, care mănâncă cu Mine, Mă va vinde.”

Ei au început să se întristeze, şi să-i zică unul după altul: “Nu cumva sunt eu?”

“Este unul din cei doisprezece,” le-a răspuns El; “şi anume, cel ce întinge mâna cu Mine în blid.”

Marcu 14:17-20

Când Isus i-a ales pe cei doisprezece ucenici ai Săi, cu trei ani în urmă, El ştia că unul dintre ei era un trădător.

Cu 1000 de ani în urmă, Împăratul David, vorbind despre această trădare, a scris din perspectiva Mântuitorului…

“Chiar şi acela cu care trăiam în pace, în care îmi puneam încrederea şi care mânca din pâinea mea, ridică şi el călcâiul împotriva mea.”

Psalmi 41:9

Trădat

Trădătorul era Iuda Iscarioteanul. Deşi el era cel care se ocupa de banii ucenicilor, el era şi hoţ. Se pare că el îşi finanţa propriile aspiraţii şi îşi umplea buzunarele fără ca ucenicii să îşi dea seama. Dar Isus ştia şi se pare că şi Satan ştia. El căuta o încheietură slabă în armura lui Isus, un moment şi un loc unde să Îl zdrobească pe Mântuitorul Promis pentru totdeauna. Acum Satan a găsit această oportunitate. Iuda era disponibil. În timp ce se servea pâinea de Paşte, Diavolul a făcut un pas.

Cum a fost dată bucăţica, a intrat Satana în Iuda.

Isus i-a zis: “Ce-ai să faci, fă repede.” Dar nimeni din cei ce şedeau la masă, n-a înţeles pentru ce îi zisese aceste vorbe.

Ioan 13:27,28

Iuda s-a dus să se înţeleagă cu preoţii cei mai de seamă şi cu căpeteniile străjerilor Templului cum să-l dea în mâinile lor. Ei s-au bucurat, şi au căzut la învoială să-i dea bani.

Luca 22.4,5

Pâinea Frântă Şi Paharul

Această secvenţă cu Iuda a avut loc pe la mijlocul cinei. În timp ce trădătorul şi-a văzut de misiunea lui diabolică, Isus a continuat masa. Acest lucru are o semnificaţie importantă.

Pe când mâncau, Isus a luat o pâine; şi, după ce a binecuvântat, a frânt-o, şi le-a dat, zicând: “Luaţi, mâncaţi, acesta este trupul Meu.”

Marcu 14:22

Evident ei nu mâncau carnea lui Isus, şi totuşi Isus susţinea că pâinea frântă de Paşte reprezenta trupul Lui. Ucenicii trebuie să fi fost destul de surprinşi. Oare aceasta avea de-a face cu referirea de mai înainte la El Însuşi sub numele de Pâinea Vieţii?

Apoi a luat un pahar, şi, după ce a mulţămit lui Dumnezeu, li l-a dat, şi au băut toţi din el.

Şi le-a zis: “Acesta este sângele Meu, sângele legământului celui nou, care se varsă pentru mulţi.”

Marcu 14:23,24

Şi de data aceasta simbolismul era similar — sângele lui Isus urma în curând să fie vărsat pentru mulţi oameni. Vom vedea semnificaţia acestui lucru puţin mai târziu.

După ce au cântat cântările de laudă, au ieşit în muntele Măslinilor.

Marcu 14:26

Capitolul Treisprezece

Secțiunea 1 — Prinderea

S-au dus apoi într-un loc îngrădit, numit Ghetsimani. Şi Isus a zis ucenicilor Săi: “Şedeţi aici până Mă voi ruga.” A luat cu El pe Petru, pe Iacov şi pe Ioan, şi a început să Se înspăimânte şi să Se mâhnească foarte tare. El le-a zis: “Sufletul Meu este cuprins de o întristare de moarte; rămâneţi aici, şi vegheaţi!”

Apoi a mers puţin mai înainte, S-a aruncat la pământ, şi Se ruga ca, dacă este cu putinţă, să treacă de la El ceasul acela. El zicea: *”Ava, adică: Tată, Ţie toate lucrurile Îţi sunt cu putinţă; depărtează de la Mine paharul acesta! Totuşi, facă-se nu ce voiesc Eu, ci ce voieşti Tu.”

Marcu 14:32-36

*Un termen de alint asemănător cu tăticule sau tati.

Umanitatea Lui

Uneori accentuând faptul că Isus era cu adevărat Dumnezeu este uşor de uitat că El a fost şi om. Suferinţa nu Îi era străină — El a cunoscut şi a simţit durerea. Fiind Dumnezeu, El ştia ce agonie urma să înfrunte în curând. El Se simţea copleşit de perspectiva care Îl aştepta. Cu limbajul intim pe care doar un fiu îl putea avea cu tatăl său, Isus a rostit: Ava — Tăticule — te rog găseşte o altă cale. Dar mai apoi El Şi-a supus voia de om Tatălui Său ceresc şi s-a rugat: Facă-se cum voieşti Tu.

Şi îndată, pe când vorbea El încă, a venit Iuda, unul din cei doisprezece, şi împreună cu el a venit o mulţime de oameni cu săbii şi cu ciomege, trimeşi de preoţii cei mai de seamă, de cărturari şi de bătrâni.

Vânzătorul le dăduse semnul acesta: “Pe care-L voi săruta, acela este; să-L prindeţi şi să-L duceţi supt pază.”

Marcu 14:43,44

Isus, care ştia tot ce avea să I se întâmple, a mers spre ei, şi le-a zis: “Pe cine căutaţi?”

Ei I-au răspuns: “Pe Isus din Nazaret!”.

Ioan 18:4,5

El A Vorbit

Isus le-a zis: “Eu sunt!”. Iuda, vânzătorul, era şi el cu ei.

Ioan 18:5

Isus a răspuns la întrebare cu un “EU SUNT!” ferm. Literal răspunsul Lui ar putea fi tradus[1]: “Eu sunt chiar acum, DUMNEZEU!” Aşa cum am văzut, EU SUNT, este numele lui Dumnezeu însemnând Cel care există prin propria putere. Şi nu oricine spunea acest lucru; ci Dumnezeu Însuşi. Efectul este vrednic de remarcat.

Când le-a zis Isus: “Eu sunt”, ei s-au dat înapoi, şi au căzut jos la pământ.

Ioan 18:6

Ei nu au căzut pur şi simplu la pământ; ei s-au retras şi au căzut. Isus i-a măturat de pe picioare cu o mică izbucnire a maiestăţii Lui. După ce grupul uimit s-a ridicat şi s-a scuturat de praf…

El i-a întrebat din nou: “Pe cine căutaţi?”

“Pe Isus din Nazaret”, I-au zis ei.

Ioan 18:7

Poţi parcă să simţi respectul şi frica mulţimii. Isus a creat dezordine în gloată. Aceasta nu părea să fie o arestare obişnuită. Zidul lor de încredere în ei înşişi a slăbit şi mai mult când Isus le-a mărturisit că ştia despre semnul prestabilit al trădării.

Şi Isus i-a zis: “Iudo, cu o sărutare vinzi tu pe Fiul omului?”

Luca 22:48

Când a venit Iuda, s-a apropiat îndată de Isus, şi I-a zis: “Învăţătorule!” şi L-a sărutat.

Marcu 14:45

Ceilalţi unsprezece ucenici au fost parcă electrizaţi să facă ceva. Simon Petru avea o armă…

Şi unul din cei ce erau cu Isus, a întins mâna, a scos sabia, a lovit pe robul marelui preot, şi i-a tăiat urechea.

Matei 26:51

O Vindecare

Dar Isus a luat cuvântul, şi a zis: “Lăsaţi-i! Până aici!”. Şi S-a atins de urechea omului aceluia, şi l-a vindecat.

Luca 22:51

Ce poţi să spui? Chiar şi în mijlocul tensiunii, Isus se gândea la alţii; El l-a vindecat pe slujitorul marelui preot. A fost un efort fără perspectivă, cel puţin din partea lui Petru — zel fără cunoaştere. Din punct de vedere uman, ucenicii erau în inferioritate numerică evidentă. Nu poţi decât să admiri eforturile lui Petru. Cel puţin el a încercat! Dar evident Petru se descurca mai bine cu năvoade decât cu săbii. Atunci când ţinteşti la cap şi nimereşti urechea, acest lucru îţi spune ceva.

Întrebări, Întrebări

Apoi Isus a pus o întrebare — o întrebare incomodă.

Isus a luat cuvântul, şi le-a zis: “Aţi ieşit ca după un tâlhar, cu săbii şi cu ciomege, ca să Mă prindeţi. În toate zilele am fost la voi, şi învăţam pe oameni în Templu, şi nu M-aţi prins. Dar toate aceste lucruri s-au întâmplat ca să se împlinească Scripturile.”

Marcu 14:48,49

Întrebările lui Dumnezeu expun întotdeauna adevăratele gânduri ale unei persoane, şi dacă gloata s-ar fi gândit pentru o secundă, şi-ar fi dat seama de inconsecvenţa acţiunilor ei. Dar ei erau aşa de fixaţi pe hotărârea de a scăpa de Cristos, încât nici măcar o nouă întâlnire cu puterea miraculoasă a acestui om nu i-a putut opri.

Temându-se pentru vieţile lor, ucenicii au fugit în noapte.

Atunci toţi ucenicii L-au părăsit şi au fugit. Ceata ostaşilor, căpitanul lor, şi aprozii Iudeilor, au prins deci pe Isus, şi L-au legat.

Marcu 14:50; Ioan 18:12

Nu poţi să citeşti aceasta fără a nu avea o senzaţie de nepotrivire. Isus era singur. Detaşamentul trimis pentru a-L aresta trebuie să fi numărat între 300 şi 600 de soldaţi. În plus mai erau acolo aprozi ai iudeilor, preoţi şi slujitori. Erau prea mulţi cu siguranţă, dar nu poţi să nu te întrebi dacă undeva înlăuntrul lor nu cumva se simţeau fără putere. Ei L-au bruscat pe Isus şi L-au legat. Satan trebuie să fi chicotit de încântare.

La Judecată

Pe Isus L-au dus la marele preot, unde s-au adunat toţi preoţii cei mai de seamă, bătrânii şi cărturarii.

Marcu 14:53

Judecăţile la Templu nu se ţineau în timpul nopţii. Faptul că Sanhedrinul, format din şaptezeci şi unu de bărbaţi a putut fi convocat atât de repede spune ceva despre complot. Disponibilitatea lor de a se aduna în miezul nopţii spune chiar mai multe. Ceea ce făceau ei era strict ilegal după cum spunea legea lor. Chiar şi pentru cei care nu erau familiarizaţi cu sistemul juridic al zilei, neregularităţile procesului erau dureros de evidente. Nu contează. Lasă regulile. Ei Îl vroiau mort pe Isus.

Preoţii cei mai de seamă şi tot Soborul căutau vreo mărturie împotriva lui Isus, ca să-L omoare; dar nu găseau nici una. Pentru că mulţi făceau mărturisiri mincinoase împotriva Lui, dar mărturisirile lor nu se potriveau.

Atunci marele preot s-a sculat în picioare în mijlocul adunării, a întrebat pe Isus, şi I-a zis: “Nu răspunzi nimic? Ce mărturisesc oamenii aceştia împotriva Ta?” Isus tăcea, şi nu răspundea nimic.

Marcu 14:55-61

Eşti Tu Dumnezeu?

Marele preot L-a întrebat iarăşi, şi I-a zis: “Eşti Tu, Cristosul, Fiul Celui binecuvântat?”

Marcu 14:61

Întrebarea era foarte clară: “Eşti Tu Dumnezeu sau nu?”

“Da, sunt,” i-a răspuns Isus. “Şi veţi vedea pe Fiul omului şezând la dreapta puterii şi venind pe norii cerului.”

Atunci marele preot şi-a rupt hainele, şi a zis: “Ce nevoie mai avem de martori? Aţi auzit hula. Ce vi se pare?”

Toţi L-au osândit să fie pedepsit cu moartea.

Marcu 14:62-64

Marele preot, Caiafa, ştia exact ce a spus Isus. Isus susţinea că era Dumnezeu Însuşi. Hulă era orice lucru care murdărea caracterul lui Dumnezeu, iar ca un om să se numească pe sine Dumnezeu era sacrilegiu. Dar Isus nu era un simplu om — El era Dumnezeu! Cu toate acestea, nici Caiafa şi nici ceilalţi lideri iudei nu L-au crezut. Aşa că L-au condamnat la moarte. Dar era o problemă: Sanhedrinul nu avea autoritatea să dea sentinţa cu moartea; doar romanii puteau face acest lucru.

Secțiunea 2 — Răstignirea

Fiindcă judecăţile făcute noaptea erau ilegale, Sanhedrinul s-a întrunit din nou, imediat după răsăritul soarelui pentru a aplica metodele legale de judecare a lui Isus. El trebuie să fi fost epuizat. Nu dormise toată noaptea, iar ei I-au mai aplicat şi o bătaie dură ca să se asigure că El ştie cine este în control.

S-au sculat toţi, şi au dus pe Isus înaintea lui Pilat.

Luca 23:1

Pilat Din Pont

Pilat din Pont, guvernatorul Iudeii, avea întreaga autoritate a Romei imperiale în spatele lui. De vreme ce în majoritatea cazurilor curtea de judecată evreiască nu putea aplica pedeapsa cu moartea, ei aveau nevoie de permisiunea romană. Pilat era omul lor. Liderii de la Templu ştiau că el era influenţabil, aşa că nu era nevoie decât de puţină convingere.

Şi au început să-L pârască, şi să zică: “Pe omul acesta l-am găsit aţâţând neamul nostru la răscoală, oprind a plăti bir Cezarului, şi zicând că el este Cristosul, Împăratul.”

Luca 23:2

Isus nu le-a interzis niciodată celor ce-L urmau să plătească birul. De fapt, Isus a spus tocmai opusul. Aceasta era o minciună sfruntată. Dar fiind încălcate atâtea alte legi, cine oare mai ţinea seama? Pe de altă parte, era adevărat că Isus susţinea că este Mesia!

Pilat L-a întrebat: “Eşti Tu Împăratul Iudeilor?”

Luca 23:3

“Împărăţia Mea nu este din lumea aceasta”, a răspuns Isus. “Dacă ar fi Împărăţia Mea din lumea aceasta, slujitorii Mei s-ar fi luptat ca să nu fiu dat în mâinile Iudeilor; dar acum, Împărăţia Mea nu este de aici.”

Ioan 18:36

Împărăţia lui Isus începea în inimă. El nu avea ambiţii politice.

“Atunci un Împărat tot eşti!” I-a zis Pilat.

“Da”, a răspuns Isus. “Eu sunt Împărat. Eu pentru aceasta M-am născut şi am venit în lume, ca să mărturisesc despre adevăr. Oricine este din adevăr ascultă glasul Meu.”

Pilat I-a zis: “Ce este adevărul?”

Ioan 18:37,38

Oamenii mai pun această întrebare şi astăzi. Dar Pilat nu avea chef de ascultat; el nici măcar nu a aşteptat răspunsul.

După ce a zis aceste vorbe, a ieşit iarăşi afară la Iudei şi le-a zis: “Eu nu găsesc nici o vină în El.”

Ioan 18:38

Pilat nu avea încredere în preoţi. În calitate de guvernator roman, el ştia că era urât de evrei, şi avea motive să creadă că preoţii nu aveau în vedere interesul lui Cezar. Sanhedrinul trebuia să aibă alt motiv pentru care Îl vroia mort pe Isus.

Pilat a zis preoţilor celor mai de seamă şi noroadelor: “Eu nu găsesc nici o vină în omul acesta.”

Dar ei stăruiau şi mai mult, şi ziceau: “Întărâtă norodul, şi învaţă pe oameni prin toată Iudea, din Galilea, unde a început, până aici.”

Când a auzit Pilat de Galilea, a întrebat dacă omul acesta este galilean. Şi când a aflat că este de sub stăpânirea lui Irod, L-a trimes la Irod, care se afla şi el în Ierusalim în zilele acelea.

Luca 23:4-7

Pilat avea autoritatea să asculte cazul lui Isus, dar situaţia devenea incomodă. Isus era acuzat de provocarea poporului la revoltă. Ce explicaţie le-ar fi dat el superiorilor lui din Roma dacă Isus chiar începea o răscoală? Ar fi mai uşor dacă ar arunca toată tărăşenia pe umerii lui Irod. Pe lângă toate, Irod nu îi era prieten, aşa că Pilat a pasat responsabilitatea.

Irod Antipa

Irod Antipa era fiul lui Irod cel Mare. Ca marionetă a Romei, i s-a dat jurisdicţie asupra provinciei natale a lui Isus, Galileea. El venise la Ierusalim pentru sărbătoarea anuală a Paştelui.

Irod, când a văzut pe Isus, s-a bucurat foarte mult; căci de mult dorea să-L vadă, din pricina celor auzite despre El; şi nădăjduia să-L vadă făcând vreo minune. I-a pus multe întrebări; dar Isus nu i-a răspuns nimic.

Luca 23:8,9

Tăcut

Isus ştia că Irod nu era interesat să afle adevărul. El dorea doar să vadă o minune, manifestând astfel o lipsă de respect deliberată faţă de caracterul lui Isus. Isus nu i-a dat satisfacţie lui Irod. În schimb, El a rămas tăcut.

Preoţii cei mai de seamă şi cărturarii stăteau acolo, şi-L pârau cu înfierbântare. Irod, cu ostaşii lui de pază, se purtau cu El cu dispreţ; şi, după ce şi-a bătut joc de El, şi L-a îmbrăcat cu o haină strălucitoare, L-a trimes înapoi la Pilat. În ziua aceea, Irod şi Pilat s-au împrietenit unul cu altul, căci erau învrăjbiţi între ei mai înainte.

Luca 23:10-12

Răstigneşte-L!

Din momentul arestării Lui, Isus a fost la cinci judecăţi: trei dintre ele fiind evreieşti, şi două romane. Această a şasea judecată urma să fie şi ultima. Până în acest moment în oraş s-a împrăştiat vestea. Iar acum nu numai marele preot şi Sanhedrinul Îl acuzau pe Isus. Li s-a adăugat o mulţime schimbătoare, care doar cu câteva zile în urmă strigase: “Osana”, dar care acum cerea cu vehemenţă: “Răstigneşte-L!” Pilat se găsea într-o dilemă. Cu cât avea mai mult de-a face cu Isus, cu atât era mai convins că era ceva neobişnuit la acest om!

Pilat a strâns pe preoţii cei mai de seamă, pe fruntaşi şi pe norod, şi le-a zis: “Mi-aţi adus înainte pe omul acesta ca pe unul care aţâţă norodul la răscoală. Şi iată că, după ce l-am cercetat cu de-amănuntul, înaintea voastră, nu l-am găsit vinovat de nici unul din lucrurile de care-L pârâţi. Nici Irod nu i-a găsit nici o vină, căci ni l-a trimes înapoi; şi iată că omul acesta n-a făcut nimic vrednic de moarte. Eu deci, după ce voi pune să-L bată, îi voi da drumul.”

Luca 23:13-16

Nici Irod şi nici Pilat nu L-au găsit pe Isus vinovat de ceva ce să merite pedeapsa cu moartea. De fapt, părea că nimeni nu-L putea acuza de nici o crimă. Sperând să mulţumească mulţimea, Pilat a oferit un compromis slab. Acesta avea două părţi:

1. Urma să Îl biciuiască pe Isus:

Aceasta nu era o biciuire obişnuită. Biciul era reprezentat de un băţ prevăzut cu fâşii de piele fixate la un capăt. Fiecare fâşie era prevăzută cu aşchii din os sau metal în formă de fluture. Condamnatul avea braţele legate între ele şi legate deasupra capului la un stâlp, ceea ce îi expunea întregul spate bătăii. Pe măsură ce biciul lovea, osul şi metalul pătrundeau în carne. Când biciul era tras înapoi el smulgea practic carnea de pe spate. Acest tip de biciuire era atât de dură încât deseori victima murea.

După lege, o biciuire putea fi aplicată doar unui prizonier condamnat la moarte. Pilat însuşi spusese că Isus era nevinovat. Fiindcă o biciuire romană era un tratament atât de oribil, se poate presupune că Pilat spera ca aceasta să-i mulţumească pe cei care L-au pârât pe Isus pentru ca ei să accepte cea de a doua ofertă pe care le-o făcea.

2. Urma să Îl elibereze pe Isus:

Era un obicei roman local de a elibera de Paşte un răufăcător condamnat, ca un act de bunăvoinţă. Pilat a sugerat ca Isus să fie eliberat — după ce a fost bătut. Mulţimea a fost unanimă în răspunsul ei:

Ei au strigat cu toţii într-un glas: “La moarte cu omul acesta!…”

Pilat le-a vorbit din nou, cu gând să dea drumul lui Isus. Dar ei au strigat: “Răstigneşte-L, răstigneşte-L!”

Pilat le-a zis pentru a treia oară: “Dar ce rău a făcut? Eu n-am găsit nici o vină de moarte în El. Aşa că, după ce voi pune să-L bată, Îi voi da drumul.”

Luca 23:18,20-22

Atunci Pilat a luat pe Isus, şi a pus să-L bată.

Ioan 19:1

Soldaţii nu s-au mulţumit cu duritatea biciuirii.

Ei au decis să adauge o mică glumă.

Ostaşii au împletit o cunună de spini, I-au pus-o pe cap, şi L-au îmbrăcat cu o haină de purpură. Apoi, s-au apropiat de El, şi ziceau: “Plecăciune, Împăratul Iudeilor!” Şi-i dădeau palme.

Ioan 19:2,3

Umilirea nu era parte din sentinţa lui Pilat. O haină de purpură era purtată în mod normal de regalitate. Spinii erau o parodie crudă a unei coroane imperiale. Aceasta era bătaie de joc de cel mai rău fel.

Cu 700 de ani înainte de acest moment, profetul Isaia a scris:

Dispreţuit şi părăsit de oameni… şi noi nu L-am băgat în seamă.

Isaia 53:3

Pilat a ieşit iarăşi afară, şi a zis Iudeilor: “Iată că vi-L aduc afară, ca să ştiţi că nu găsesc nici o vină în El.” Isus a ieşit deci afară, purtând cununa de spini şi haina de purpură. “Iată omul!” le-a zis Pilat.

Ioan 19:4,5

Pilat trebuie să fi ştiut adânc în inima lui că punea deoparte orice fel de dreptate. Fără îndoială el spera ca acest om sfâşiat, încoronat cu spini, sângerând, să provoace măcar puţină milă.

Când L-au zărit preoţii cei mai de seamă şi aprozii, au început să strige: “Răstigneşte-L! Răstigneşte-L!”

“Luaţi-L voi şi răstigniţi-L”, le-a zis Pilat, “căci eu nu găsesc nici o vină în El.”

Ioan 19:6

Pilat ştia foarte bine că ei nu puteau face aşa ceva. Curţile de judecată evreieşti nu puteau aplica sentinţa cu moartea.

Fiul Lui Dumnezeu

Iudeii i-au răspuns: “Noi avem o Lege, şi după Legea aceasta, El trebuie să moară, pentru că S-a făcut pe Sine Fiul lui Dumnezeu.”

Când a auzit Pilat aceste cuvinte, i-a fost şi mai mare frică. A intrat iarăşi în odaia de judecată, şi a zis lui Isus: “De unde eşti Tu?”…

Ioan 19:7-9

Pilat tocmai aflase că Isus era din Galileea, acesta este motivul pentru care L-a trimis la Irod. Acum, din nou, Îl întreba pe Isus de unde era. Fără îndoială că avea emoţii având de a face cu cineva care susţinea că este Dumnezeu! Grecii credeau că dumnezeii au coborât de pe muntele Olimp pentru a trăi la un loc cu oamenii. Poate că Pilat se întreba dacă Isus intra şi El în aceeaşi categorie. Cu siguranţă acesta nu era un răufăcător obişnuit. Prin modul în care s-a comportat în faţa curţii dovedea o pace şi o încredere uimitoare. Isus, de unde eşti Tu cu adevărat?

…Dar Isus nu i-a dat nici un răspuns. Pilat I-a zis: “Mie nu-mi vorbeşti? Nu ştii că am putere să Te răstignesc, şi am putere să-Ţi dau drumul!”

“N-ai avea nici o putere asupra Mea”, i-a răspuns Isus, “dacă nu ţi-ar fi fost dată de sus…

De atunci Pilat căuta să-i dea drumul. Dar Iudeii strigau: “Dacă dai drumul omului acestuia, nu eşti prieten cu Cezarul. Oricine se face pe sine împărat, este împotriva Cezarului.”

Când a auzit Pilat aceste vorbe, a scos pe Isus afară; şi a şezut pe scaunul de judecător, în locul numit “Pardosit cu pietre”, iar evreieşte: “Gabata.” Era ziua Pregătirii Paştelor…

Ioan 19:9-14

Ziua Pregătirii era ziua în care era omorât mielul de Paşte.

Pilat a zis Iudeilor: “Iată Împăratul vostru!”

Dar ei au strigat: “Ia-L, ia-L, răstigneşte-L!”

“Să răstignesc pe Împăratul vostru?” le-a zis Pilat.

Preoţii cei mai de seamă au răspuns: “Noi n-avem alt împărat decât pe Cezarul!”

Ioan 19:14,15

Aceasta a fost respingerea finală a lui Isus ca Împărat al Israelului. Ei au ales Cezarul Roman în locul lui Dumnezeu.

Atunci L-a dat în mâinile lor, ca să fie răstignit.

Au luat deci pe Isus, şi L-au dus să-L răstignească. Isus, ducându-Şi crucea, a ajuns la locul, zis al “Căpăţânii”, care în evreieşte se cheamă “Golgota”.[2] Acolo a fost răstignit; şi împreună cu El au fost răstigniţi alţi doi, unul deoparte şi altul de alta, iar Isus la mijloc.

Ioan 19:16-18

Răstignire

Răstignirea era o formă romană de pedeapsă capitală folosită în cazul sclavilor sau a criminalilor de cea mai joasă speţă. Era o metodă obişnuită de execuţie şi istoria seculară vorbeşte despre sute de oameni care era răstigniţi, toţi în acelaşi timp. Cercetările au dovedit că existau mai multe forme de răstignire:

Un copac: Victima era pur şi simplu aşezată cu spatele la copac şi era ţintuită de el, în direcţia oarecare în care se întindeau crengile. Josephus, istoricul evreu din primul secol, vorbeşte despre soldaţi romani care se distrau răstignind captivi în poziţii neobişnuite.[3]

În formă de I: Un singur stâlp înfipt în pământ. Mâinile era bătute în cuie deasupra capului.

În formă de X: Practic două bârne înfipte în pământ la un anumit unghi. Trupul era întins, mâinile şi picioarele erau fixate la cele patru colţuri.

În formă de T: O bârnă având o bară transversală la capătul superior. Aceasta era probabil cea mai obişnuită, după cea pe copac. Braţele erau întinse de-a lungul barei transversale.

În formă de t: De obicei era rezervat criminalilor de o oarecare notorietate. În vârful crucii era fixat un certificat care descria crima respectivului. Acesta era tipul de cruce pe care a fost răstignit Isus.

Victima era de obicei răstignită goală. Mâinile şi picioarele erau ţintuite de cuie care erau trecute prin oasele încheieturii de la mână şi oasele gleznei.

Cu 1000 de ani în urmă Dumnezeu l-a instruit pe împăratul David să scrie un psalm întreg despre modul în care urma să moară Isus. În el, David înregistrează[4] spusele lui Dumnezeu…

…mi-au străpuns mâinile şi picioarele: toate oasele aş putea să mi le număr. Ei, însă, pândesc şi mă privesc.

Psalmi 22:16,17

Acesta a fost scris cu mult timp înainte ca romanii să vină la putere, şi cu aproximativ 800 de ani înainte ca romanii să adopte răstignirea ca metodă oficială de pedeapsă capitală.

Până în zilele noastre, răstignirea este considerată a fi cea mai brutală formă de execuţie. Moartea era înceată. Uneori dura zile întregi. În final, victima murea asfixiată. Atârnând cu braţele întinse, presiunea exercitată asupra diafragmei făcea imposibilă respiraţia. Victima putea inhala aer doar dacă se ridica trăgându-se cu braţele şi împingând cu picioarele pentru a crea spaţiul necesar ca diafragma să poată funcţiona. Desigur, această tragere şi împingere erau făcute în sens invers rezistenţei opuse de cuie, ceea ce cauza dureri cumplite. Moartea intervenea când epuizarea şi starea de şoc făceau victima neputincioasă de a-şi ridica trupul.

Cuiele şi respiraţia chinuită nu erau singurele surse de angoasă. Victima mai suferea şi din cauza expunerii şi a setei. Oamenii veneau să se uite, iar în cazul lui Isus, să-şi bată joc.

Pilat a scris o însemnare, pe care a pus-o deasupra crucii, şi era scris: “Isus din Nazaret, Împăratul Iudeilor.” Mulţi din Iudei au citit aceastã însemnare, pentru că locul unde fusese răstignit Isus era aproape de cetate: era scrisă în evreieşte, latineşte şi greceşte.

Ioan 19:19-20

Ostaşii, după ce au răstignit pe Isus, I-au luat hainele, şi le-au făcut patru părţi, câte o parte pentru fiecare ostaş. I-au luat şi cămaşa, care n-avea nici o cusătură, ci era dintr-o singură ţesătură de sus până jos.

Şi au zis între ei: “Să n-o sfâşiem, ci să tragem la sorţi a cui să fie.”

Ioan 19:23-24

Trasul la sorţi era o evadare de la realitatea sângeroasei însărcinări. În timp ce soldaţii stăteau sub crucea lui Isus, poate aruncând zarurile într-un coif, ei nu aveau de unde să ştie că făcând astfel împlineau o profeţie antică.

Aceasta s-a întâmplat ca să se împlinească Scriptura, care zice: “Şi-au împărţit hainele Mele între ei, şi pentru cămaşa Mea au tras la sorţi.” Iată ce au făcut ostaşii.

Ioan 19:24 compară cu Psalmi 22:18

Norodul stătea acolo şi privea. Fruntaşii îşi băteau joc de Isus, şi ziceau: “Pe alţii i-a mântuit; să Se mântuiască pe Sine însuşi, dacă este El Cristosul, Alesul lui Dumnezeu.”

Luca 23:35

Cu zece secole în urmă, împăratul David a scris în mod profetic că Izbăvitorul Promis urma să fie batjocorit.

Dar eu sunt vierme, nu om, am ajuns de ocara oamenilor şi dispreţuit de popor. Toţi cei ce mă văd îşi bat joc de mine, îşi deschid gura, dau din cap.

Psalmi 22:6,7

Până şi cuvintele batjocoritoare au fost înregistrate de David.

“S-a încrezut în Domnul! Să-L mântuiască Domnul, să-L izbăvească, fiindcă-L iubeşte!”

Psalmi 22:8

Ostaşii de asemenea îşi băteau joc de El; se apropiau, Îi dădeau oţet, şi-i ziceau: “Dacă eşti Tu Împăratul Iudeilor, mântuieşte-Te pe Tine însuţi!”

Unul din tâlharii răstigniţi Îl batjocorea, şi zicea: “Nu eşti Tu Cristosul? Mântuieşte-Te pe Tine însuţi, şi mântuieşte-ne şi pe noi!”

Dar celălalt l-a înfruntat, şi i-a zis: “Nu te temi tu de Dumnezeu, tu, care eşti supt aceeaşi osândă? Pentru noi este drept, căci primim răsplata cuvenită pentru fărădelegile noastre; dar omul acesta n-a făcut nici un rău.”

Şi a zis lui Isus: “Doamne, adu-Ţi aminte de mine, când vei veni în Împărăţia Ta!”

Isus a răspuns: “Adevărat îţi spun că astăzi vei fi cu Mine în rai.”

Luca 23:36,37,39-43

Isus l-a asigurat pe tâlhar că imediat ce amândoi mureau, duhurile lor urmau să se întâlnească în Paradis. Isus putea spune acest lucru fiindcă ştia că omul acesta se încredea în El să îl scape de consecinţele păcatului său — de pedeapsa veşnică.

Era cam pe la ceasul al şaselea. Şi s-a făcut întuneric peste toată ţara, până la ceasul al nouălea…

Luca 23:44

Şi în ceasul al nouălea, Isus a strigat cu glas tare: “Eloi, Eloi, lama sabactani” care, tălmăcit, înseamnă: “Dumnezeul Meu, Dumnezeul Meu, pentru ce M-ai părăsit?”

Marcu 15:34

Din nou, cu 1000 de ani în urmă, împăratul David a scris că MESIA urma să spună exact aceste cuvinte.

Dumnezeule! Dumnezeule! Pentru ce m-ai părăsit?

Psalmi 22:1

Nu fără motiv a strigat Isus aceste cuvinte cu voce tare. Ne vom uita la înţelesul lor într-un capitol următor.

Semnificaţia ultimelor momente ale vieţii lui Isus pe cruce nu poate fi accentuată suficient. Biblia spune…

Isus a strigat cu glas tare:…”S-a isprăvit!… Tată, în mâinile Tale Îmi încredinţez duhul!” Şi când a zis aceste vorbe… şi-a plecat capul, şi şi-a dat duhul.

Luca 23:46 şi Ioan 19:30

Perdeaua dinăuntrul Templului s-a rupt în două de sus până jos.

Marcu 15:38

Isus era mort. Nu este greu de imaginat că întregul tărâm al răului era în extaz.[5] Satan şi demonii lui au avut succes mai mare decât au sperat în cele mai îndrăzneţe vise ale lor. Din perspectiva lor, ei L-au ucis pe Dumnezeu. Izbăvitorul Promis era mort! Dar erau câteva lucruri care nu prea se potriveau din punctul de vedere al lui Satan. De ce s-a rupt perdeaua din templu de sus până jos? Şi de ce a strigat Isus S-a isprăvit! cu atâta intensitate?

Perdeaua Ruptă

Vă amintiţi, Templul era o replică permanentă a cortului întâlnirii. Perdeaua în cauză despărţea Locul sfânt de Locul prea sfânt. Ruperea acestui văl nu era un lucru mărunt.

Înainte de toate, Biblia spune că perdeaua proteja Locul prea sfânt de privirea omului. A te uita în spatele perdelei însemna moarte. Dumnezeu i-a spus lui Moise cu secole în urmă…

“Vorbeşte fratelui tău Aaron, şi spune-i să nu intre în tot timpul în sfântul locaş, dincolo de perdeaua din lăuntru, înaintea capacului ispăşirii, care este pe chivot, ca să nu moară; căci deasupra capacului ispăşirii Mă voi arăta în nor.”

Levitic 16:2

În al doilea rând, să rupi perdeaua în orice fel ar fi implicat o muncă titanică. Se spune că perdeaua era lungă de 18 m şi lată de 9 m, având grosimea mâinii unui bărbat — aproximativ 10 cm.[6]

În al treilea rând, a rupe de sus în jos, putea însemna un singur lucru: Dumnezeu a rupt perdeaua, nu omul.

După calculele evreilor, Isus a murit în ceasul al nouălea, care ar fi însemnat ora 15:00. Templul trebuie să fi fost plin de preoţi care îşi împlineau îndatoririle sfinte. Era timpul jertfei de seară, când era ucis un miel. În acelaşi timp era şi Paştele. Vestea perdelei rupte nu putea fi ascunsă. Prea mulţi oameni erau prezenţi, şi evenimentul era prea şocant pentru a putea fi uitat.

Semnificaţia întregului incident va fi explicată imediat.

S-a Isprăvit!

Propoziţia “S-a isprăvit” este tradusă dintr-un singur cuvânt grecesc tetelestai. Tetelestai era folosit în multe feluri, dar următoarele trei sunt semnificative în context:[7]

1. Tetelestai era folosit de către un slujitor care îi raporta stăpânului său când îşi termina lucrul: “Lucrarea pe care mi-ai încredinţat-o este terminată.”

2. Tetelestai era şi un termen familiar în viaţa comercială greacă. El semnifica terminarea unei tranzacţii, când o datorie era plătită în totalitate. Când era achitată şi ultima plată, se putea spune “tetelestai”, adică: “Datoria nu mai este.” Au fost găsite certificate antice pentru taxe pe care era scris tetelestai — plătit în totalitate.

3. Alegerea unui miel pentru jertfa de la templu era întotdeauna un moment important. Era cercetată turma şi la găsirea unui miel fără cusur, se spunea tetelestai — treaba a fost terminată.

Luat literal Isus a strigat: “Lucrarea pe care Mi-ai încredinţat-o este terminată, datoria este plătită, mielul pentru jertfă a fost găsit.” Scriptura spune că Isus a strigat cu voce tare: “S-a isprăvit.”

Sutaşul, când a văzut ce se întâmplase, a slăvit pe Dumnezeu, şi a zis: “Cu adevărat, omul acesta era neprihănit!”

Luca 23:47

Este de remarcat că tocmai centurionul, un ofiţer peste 100 de oameni, a fost cel care a comentat imediat la adresa strigătului lui Isus. Cu siguranţă că el, un militar, cunoştea diferenţa dintre un geamăt al înfrângerii şi un strigăt victorios.

De frică să nu rămână trupurile pe cruce în timpul Sabatului, căci era ziua Pregătirii, şi ziua aceea de Sabat era o zi mare, Iudeii au rugat pe Pilat să zdrobească fluierele picioarelor celor răstigniţi, şi să fie luaţi de pe cruce.

Ioan 19:31

Zdrobeşte Picioarele

Era săptămâna Paştelui şi această zi era apogeul, atunci când mielul urma să fie ucis. Preoţii de seamă au vrut ca situaţia legată de răstignire să se termine odată, pentru ca ea să nu afecteze sărbătoarea. Ei au cerut ca picioarele lui Isus să fie zdrobite. Aceasta însemna că cel răstignit nu mai putea să se ridice pentru a respira, urmând asfixierea în scurt timp, în caz că şocul ruperii oaselor nu îl omora mai înainte.

Ostaşii au venit deci, şi au zdrobit fluierele picioarelor celui dintâi, apoi pe ale celuilalt, care fusese răstignit împreună cu El. Când au venit la Isus, şi au văzut că murise, nu I-au zdrobit fluierele picioarelor; ci unul din ostaşi I-a străpuns coasta cu o suliţă; şi îndată a ieşit din ea sânge şi apă.

Faptul acesta este adeverit de cel ce l-a văzut: mărturia lui este adevărată, şi el ştie că spune adevărul, pentru ca şi voi să credeţi. Aceste lucruri s-au întâmplat, ca să se împlinească Scriptura: “Nici unul din oasele Lui nu va fi sfărâmat.” Şi în altă parte, Scriptura mai zice: “Vor vedea pe cine au străpuns.”

Ioan 19:32-37

Secțiunea 3 — Îngroparea Şi Învierea

Vineri: După-masa Târziu

După aceea, Iosif din Arimatea, care era ucenic al lui Isus, dar pe ascuns, de frica Iudeilor, a rugat pe Pilat să-i dea voie să ia trupul lui Isus de pe cruce. Pilat i-a dat voie. El a venit deci, şi a luat trupul lui Isus. Nicodim, care la început se dusese la Isus, noaptea, a venit şi el, şi a adus o amestecătură de aproape o sută de litri de smirnă şi de aloe. Au luat deci trupul lui Isus şi l-au înfăşurat în fâşii de pânză de in, cu miresme, după cum au obicei Iudeii să îngroape. În locul unde fusese răstignit Isus, era o grădină; şi în grădină era un mormânt nou, în care nu mai fusese pus nimeni. Din pricină că era ziua Pregătirii Iudeilor, pentru că mormântul era aproape, au pus acolo pe Isus.

Ioan 19:38-42

Femeile, care veniseră cu Isus din Galilea, au însoţit pe Iosif; au văzut mormântul şi felul cum a fost pus trupul lui Isus în el, s-au întors, şi au pregătit miresme şi miruri. Apoi, în ziua Sabatului, s-au odihnit, după Lege.

Luca 23:55,56

Deşi Iosif şi Nicodim făceau parte din Sanhedrin, se pare că ei nu au respins dovada că Isus era cu adevărat Dumnezeu. În acord cu tradiţia lor, ei L-au înfăşurat pe Isus în fâşii lungi de pânză de îngropăciune, impregnate cu 34 de kg de miresme şi apoi L-au pus în mormânt. O piatră mare, în formă de roată, cântărind probabil în jur de două tone a fost rostogolită la intrarea în mormânt. Femeile s-au uitat şi apoi s-au dus acasă să pregătească alte miresme pentru îngroparea finală. Acum era deja vineri seara.

Sâmbăta

A doua zi care vine după ziua Pregătirii, preoţii cei mai de seamă şi Fariseii, s-au dus împreună la Pilat, şi i-au zis: “Doamne, ne-am adus aminte că înşelătorul acela, pe când era încă în viaţă, a zis: ‘După trei zile voi învia.’ Dă poruncă dar ca mormântul să fie păzit bine până a treia zi, ca nu cumva să vină ucenicii Lui noaptea să-i fure trupul, şi să spună norodului: ‘A înviat din morţi!’ Atunci înşelăciunea aceasta din urmă ar fi mai rea decât cea dintâi.”

Pilat le-a zis: “Aveţi o strajă; duceţi-vă de păziţi cum puteţi.” Ei au plecat, şi au întărit mormântul, pecetluind piatra şi punând strajă.”

Matei 27:62-66

Aceasta nu era o bandă hai-hui de soldaţi trimisă să păzească mormântul. O strajă romană era formată din patru până la şaisprezece oameni, fiecare bărbat fiind antrenat să protejeze o suprafaţă de aproximativ 2 m de pământ. Împreună ei erau în stare să se apere împotriva unui batalion întreg.[8]

Pilat i-a sfătuit pe preoţii de seamă şi pe Farisei să sigileze mormântul. Peste piatra mare reprezentând uşa se întindeau frânghii şi erau fixate cu lut umezit. Lutul era mai apoi imprimat cu un inel cu pecete. Orice încercare de a face ceva cu piatra ar fi fost observată imediat.

Duminica

Straja a fost rânduită la locul ei sâmbăta, de Sabatul evreiesc. Duminica pe când era încă întuneric…

…iată că s-a făcut un mare cutremur de pământ; căci un înger al Domnului s-a pogorât din cer, a venit şi a prăvălit piatra de la uşa mormântului, şi a şezut pe ea. Înfăţişarea lui era ca fulgerul, şi îmbrăcămintea lui albă ca zăpada. Străjerii au tremurat de frica lui, şi au rămas ca nişte morţi.

Matei 28:2-4

Aceşti soldaţi duri şi experimentaţi au avut nevoie doar de o privire pentru ca să îşi dea seama că nu puteau sta împotriva acestui înger. Ultima frază din pasajul de mai sus este un mod de exprimare din primul secol însemnând că ei au leşinat de frică! Dar ei nu erau singurii care tremurau. Întreaga sferă a răului trebuie să fi fost dominată de haos. Nu este greu de imaginat cum a fost — Satan confuz, strigând ordini neclare în timp ce demoni se îmbulzeau în dezordine. Ce şoc! Cine şi-ar fi putut imagina că mormântul ar putea fi gol. După toate aparenţele Isus a revenit la viaţă. Imposibil!

Între Timp…

…Maria Magdalena, Maria, mama lui Iacov, şi Salome, au cumpărat miresme, ca să se ducă să ungă trupul lui Isus. În ziua dintâi a săptămânii, s-au dus la mormânt dis de dimineaţă, pe când răsărea soarele. Femeile ziceau una către alta: “Cine ne va prăvăli piatra de la uşa mormântului?”

Şi când şi-au ridicat ochii, au văzut că piatra, care era foarte mare, fusese prăvălită.

Marcu 16:1-4

Maria Magdalena se pare că a întors capul şocată şi consternată la vederea mormântului deschis. Probabil ea a presupus ceea ce părea evident — trupul lui Isus fusese profanat. Plângând, ea a întors spatele şi a fugit să le spună ucenicilor. Dar Maria şi Salome au mers mai departe şi au intrat în mormânt.

Au intrat în mormânt, au văzut pe un tinerel şezând la dreapta, îmbrăcat într-un veşmânt alb, şi s-au înspăimântat.

El le-a zis: “Nu vă înspăimântaţi! Căutaţi pe Isus din Nazaret, care a fost răstignit: a înviat, nu este aici; iată locul unde îl puseseră.”

“Dar duceţi-vă de spuneţi ucenicilor Lui, şi lui Petru, că merge înaintea voastră în Galilea: acolo Îl veţi vedea, cum v-a spus.”

Marcu 16:5-7

Ele au plecat repede de la mormânt, cu frică şi cu mare bucurie, şi au alergat să dea de veste ucenicilor Lui.

Dar iată că le-a întâmpinat Isus, şi le-a zis: “Bucuraţi-vă!” Ele s-au apropiat să-i cuprindă picioarele, şi I s-au închinat. Atunci Isus le-a zis: “Nu vă temeţi; duceţi-vă de spuneţi fraţilor Mei să meargă în Galilea: acolo Mă vor vedea.”

Matei 28:8-10

A Înviat

Citind istorisirea,[9] poţi să percepi confuzia şi entuziasmul veştilor de dimineaţă. Vestea adusă de femeile încântate era primită cu mult scepticism de către cei care L-au văzut pe Isus murind. La început…

…cuvintele acestea li se păreau apostolilor basme, şi nu le credeau.

Luca 24:11

Petru a alergat să se uite la mormânt. Şi Ioan a alergat, întrecându-l pe drum pe Petru, dar apoi l-a aşteptat la intrare.

Simon Petru, care venea după el, a ajuns şi el, a intrat în mormânt, şi a văzut fâşiile de pânză jos. Iar ştergarul, care fusese pus pe capul lui Isus, nu era cu fâşiile de pânză, ci făcut sul şi pus într-un alt loc singur.

Ioan 20:6,7

Acesta nu arăta ca un mormânt jefuit. Fâşiile lungi de pânză folosite pentru a acoperi trupul erau încă înfăşurate ca în jurul unui cadavru, dar erau căzute — goale! Trupul a trecut direct prin ele. Ştergarul de pe cap era şi el îndoit, ca şi cum cineva ar fi făcut ordine înainte de plecare. Biblia spune că Petru a văzut, dar că Ioan a văzut şi a crezut. Pentru Ioan nu exista îndoială că Isus era viu! Dar Petru era confuz. El avea nevoie de timp de gândire.

Trebuie să fi fost încă devreme când Maria Magdalena s-a întors,…

…şedea afară lângă mormânt, şi plângea. Pe când plângea s-a plecat să se uite în mormânt. Şi a văzut doi îngeri în alb, şezând în locul unde fusese culcat trupul lui Isus; unul la cap şi altul la picioare.

“Femeie”, i-au zis ei, “pentru ce plângi?”

Ea le-a răspuns: “Pentru că au luat pe Domnul meu, şi nu ştiu unde L-au pus.”

Ioan 20:11-13

Mormântul se găsea într-o grădină, de aceea poate că ea a presupus că aceşti îngeri erau grădinari. Maria era atât de tulburată încât nu s-a gândit să afle cine erau bărbaţii. Trebuie să ne amintim că Maria era profund întristată şi că întreaga conversaţie a fost purtată între hohote de plâns.

După ce a zis aceste vorbe, s-a întors, şi a văzut pe Isus stând acolo în picioare; dar nu ştia că este Isus.

“Femeie”, i-a zis Isus, “de ce plângi? Pe cine cauţi?”

Ea a crezut că este grădinarul, şi I-a zis: “Domnule, dacă L-ai luat, spune-mi unde L-ai pus, şi mă voi duce să-L iau.” Isus i-a zis: “Marie!”

Ioan 20:14-16

Dacă cineva poate rosti un nume astfel încât să aducă înapoi toate amintirile legate de fiecare întâlnire precedentă cu cineva drag, atunci Isus tocmai acest lucru l-a făcut. Maria a recunoscut vocea imediat.

Ea s-a întors, şi I-a zis în evreieşte: “Rabuni!” adică: “Învăţătorule!”

Ioan 20:16

Acum ea avea un alt motiv pentru a plânge. Trebuie să îşi fi înfăşurat braţele în jurul Lui, probabil îmbrăţişându-I picioarele în acord cu obiceiul acelor zile.

“Nu mă ţinea”, i-a zis Isus; “căci încă nu M-am suit la Tatăl Meu. Ci, du-te la fraţii Mei, şi spune-le…”

Maria Magdalena s-a dus, şi a vestit ucenicilor că a văzut pe Domnul.

Ioan 20:17,18

Gărzile

În timp ce se întâmplau toate acestea, gărzile îi căutau pe preoţii de seamă. Nu aveau nici o intenţie să se prezinte în faţa lui Pilat.

Pe când se duceau ele, au intrat în cetate unii din străjeri, şi au dat de veste preoţilor celor mai de seamă despre toate cele întâmplate. Aceştia s-au adunat împreună cu bătrânii, au ţinut sfat, au dat ostaşilor mulţi bani, şi le-au zis: “Spuneţi aşa: ‘Ucenicii Lui au venit noaptea, pe când dormeam noi, şi L-au furat.’ Şi dacă va ajunge lucrul acesta la urechile dregătorului, îl vom potoli noi, şi vă vom scăpa de grijă.” Ostaşii au luat banii, şi au făcut cum i-au învăţat. Şi s-a răspândit zvonul acesta printre Iudei până în ziua de astăzi.

Matei 28:11-15

A fost nevoie de o sumă uriaşă de bani pentru a-i convinge pe aceşti soldaţi mândri să spună că au adormit. Dar nu era adevărat. Încă o dată, poţi vedea mâna lui Satan în spatele afacerii, grăbindu-se să salveze ce putea să mai salveze. La urma urmei, el este tatăl minciunii. Era un efort anemic de a-şi recâştiga demnitatea. Fără îndoială, Satan a realizat că era învins. Isus, Unsul, a zdrobit capul lui Satan, exact aşa cum a promis Dumnezeu cu mult timp în urmă în grădina Edenului.

Viu

Isus a revenit la viaţă! El era viu cu adevărat — din punct de vedere fizic! Timp de trei zile, trupul Său zăcu fără viaţă în mormânt, despărţit de duhul Său. Dar apoi, printr-o manifestare dramatică de putere supranaturală, Isus a fost înviat într-un trup nou.

Isus a prezis propria Lui moarte în timpul lucrării Sale.

“Tatăl Mă iubeşte, pentru că Îmi dau viaţa, ca iarăşi s-o iau. Nimeni nu Mi-o ia cu sila, ci o dau Eu de la Mine. Am putere s-o dau, şi am putere s-o iau iarăşi…”

Ioan 10:17,18

De Ce A Trebuit Să Moară Isus?

Moartea lui Isus nu a fost una obişnuită. Pentru omenire, moartea este o consecinţă a păcatului — a încălcării Legii lui Dumnezeu. Dar Isus a împlinit cele zece porunci în chip desăvârşit. El era fără păcat, deci nu trebuia să moară. După legea păcatului şi morţii, Isus ar fi putut trăi pentru totdeauna. Dar atunci de ce a murit? Satan nu L-a omorât pe Isus împotriva voii Lui; şi nici iudeii sau romanii. Isus a ales să moară, de bunăvoie. Dar de ce? Capitolele ce urmează vor răspunde la această întrebare.

Evenimentele acelei dimineţi erau doar începutul. În următoarele patruzeci de zile Isus s-a arătat multora dintre cei care Îl cunoşteau cel mai bine. Dar înainte să trecem de ziua învierii, există o ultimă întâmplare care trebuie împărtăşită.

Capitolul Paisrezece

Secțiunea 1 — Străinul

În aceeaşi zi, iată, doi ucenici se duceau la un sat, numit Emaus, care era la o depărtare de şaizeci de stadii de Ierusalim; şi vorbeau între ei despre tot ce se întâmplase. Pe când vorbeau ei şi se întrebau, Isus S-a apropiat, şi mergea pe drum împreună cu ei. Dar ochii lor erau împiedicaţi să-L cunoască.

El le-a zis: “Ce vorbe sunt acestea pe care le schimbaţi între voi pe drum?”

Şi ei s-au oprit, uitându-se trişti.

Luca 24:13-17

Aceşti bărbaţi nu făceau parte din cercul intim de ucenici, dar şi ei Îl urmau pe Isus.

Drept răspuns, unul din ei, numit Cleopa, I-a zis: “Tu eşti singurul străin aici în Ierusalim, de nu ştii ce s-a întâmplat în el zilele acestea?”

“Ce?” le-a zis El.

Şi ei I-au răspuns: “Ce s-a întâmplat cu Isus din Nazaret, care era un prooroc puternic în fapte şi în cuvinte, înaintea lui Dumnezeu şi înaintea întregului norod. Cum preoţii cei mai de seamă şi mai marii noştri L-au dat să fie osândit la moarte, şi L-au răstignit?” Noi trăgeam nădejde că El este Acela, care va izbăvi pe Israel; dar cu toate acestea, iată că astăzi este a treia zi de când s-au întâmplat aceste lucruri. Ba încă nişte femei de ale noastre ne-au pus în uimire: ele s-au dus dis de dimineaţă la mormânt, nu I-au găsit trupul, şi au venit şi au spus că ar fi văzut şi o vedenie de îngeri, care ziceau că El este viu. Unii din cei ce erau cu noi, s-au dus la mormânt, şi au găsit aşa cum spuseseră femeile, dar pe El nu L-au văzut.”

Luca 24:18-24

Cei doi ucenici au dat un scurt raport al zilei. Desigur, toate acestea nu erau noutăţi pentru Isus, dar a aşteptat în tăcere ca ei să termine. Şi El avea noutăţi pentru ei.

Atunci Isus le-a zis: “O, nepricepuţilor şi zăbavnici cu inima, când este vorba să credeţi tot ce au spus proorocii! Nu trebuia să sufere Cristosul aceste lucruri, şi să intre în slava Sa?” Şi a început de la Moise, şi de la toţi proorocii, şi le-a tâlcuit, în toate Scripturile, ce era cu privire la El.

Luca 24:25-27

Isus le-a spus că Mesia trebuia să sufere, să moară şi apoi să revină la viaţă. El a spus că acest lucru era necesar. Poţi fi sigur că spusele Lui au făcut ca unele sprâncene să se ridice. Dar Isus nu s-a oprit acolo. El a revenit la Scripturile evreieşti şi i-a învăţat despre Sine Însuşi, chiar de la începuturi. Apoi a înaintat pas cu pas, întâmplare cu întâmplare, prin întreaga Biblie. Trebuie să fi fost o lecţie de toată cinstea.

Când s-au apropiat de satul la care mergeau, El S-a făcut că vrea să meargă mai departe. Dar ei au stăruit de El, şi au zis: “Rămâi cu noi, căci este spre seară, şi ziua aproape a trecut.” Şi a intrat să rămână cu ei.

Pe când şedea la masă cu ei, a luat pâinea; şi, după ce a rostit binecuvântarea, a frânt-o, şi le-a dat-o. Atunci li s-au deschis ochii, şi L-au cunoscut; dar El S-a făcut nevăzut dinaintea lor. Şi au zis unul către altul: “Nu ne ardea inima în noi, când ne vorbea pe drum, şi ne deschidea Scripturile?”

Luca 24:28-32

Dumnezeu Însuşi a aprins lumina cunoştinţei în minţile lor. Erau entuziasmaţi!

S-au sculat chiar în ceasul acela, s-au întors în Ierusalim.

Luca 24:33

Vă puteţi imagina drumul înapoi spre oraş când aceşti bărbaţi încântaţi discutau ce urmau să le spună celor unsprezece ucenici. Drumul urca, dar ei trebuie să fi păstrat ritmul. Aduceau veşti bune!

Au găsit pe cei *unsprezece şi pe cei ce erau cu ei, adunaţi la un loc, şi zicând: “A înviat Domnul cu adevărat, şi S-a arătat lui Simon.” Şi au istorisit ce li se întâmplase pe drum, şi cum L-au cunoscut la frângerea pâinii.

*Iuda Iscarioteanul s-a sinucis.

Pe când vorbeau ei astfel, însuşi Isus a stătut în mijlocul lor, şi le-a zis: “Pace vouă!”

Plini de frică şi de spaimă, ei credeau că văd un duh. Dar El le-a zis: “Pentru ce sunteţi turburaţi? Şi de ce vi se ridică astfel de gânduri în inimă? Uitaţi-vă la mâinile şi picioarele Mele, Eu sunt; pipăiţi-Mă şi vedeţi: un duh n-are nici carne, nici oase, cum vedeţi că am Eu.”

(Şi după ce a zis aceste vorbe, le-a arătat mâinile şi picioarele Sale.) Fiindcă ei, de bucurie, încă nu credeau, şi se mirau, El le-a zis: “Aveţi aici ceva de mâncare?” I-au dat o bucată de peşte fript şi un fagur de miere. El le-a luat, şi a mâncat înaintea lor.

Apoi le-a zis: “Iată ce vă spuneam când încă eram cu voi, că trebuie să se împlinească tot ce este scris despre Mine în Legea lui Moise, în Prooroci şi în Psalmi.”

Luca 24:33-44

Aşa cum făcuse mai devreme cu cei doi pe drumul spre Emaus, Isus a folosit Biblia pentru a explica toate evenimentele legate de moartea, îngroparea şi învierea Sa. Evreii împart Scriptura în trei secţiuni — Legea, Scrierile (sau Psalmii) şi Profeţii. Isus a luat fiecare dintre acele secţiuni şi le-a arătat ucenicilor cum se aplica totul la El.

Atunci le-a deschis mintea, ca să înţeleagă Scripturile. Şi le-a zis: “Aşa este scris, şi aşa trebuia să pătimească Cristos, şi să învie a treia zi dintre cei morţi. Şi să se propovăduiască tuturor neamurilor, în Numele Lui, pocăinţa şi iertarea păcatelor, începând din Ierusalim. Voi sunteţi martori ai acestor lucruri.”

Luca 24:45-48

Isus a spus că moartea, îngroparea şi învierea Lui trebuiau să se întâmple pentru a împlini Scriptura. El a continuat spunând că aceasta era o veste atât de bună încât urma să fie spusă peste tot, începând cu Ierusalim.

Înainte să continuăm istorisirea vrem să ne oprim şi să ne întoarcem la început, aşa cum a făcut Isus cu ucenicii. Vrem să vedem ce a spus Isus despre Sine Însuşi în Lege, în Profeţii şi în Psalmi.

Care este motivul exact pentru care Isus a venit pe Pământ, de ce a trebuit să sufere şi să moară, când tot timpul plănuise să revină la viaţă?

De ce nu le-a spus pur şi simplu oamenilor să creadă în El şi astfel să evite întreaga răstignire?

Ce însemnau toate aceste evenimente – moartea, îngroparea şi învierea Lui?

Ultima piesă a imaginii finale este gata să fie pusă la locul ei. Când o veţi înţelege pe aceasta, veţi avea imaginea de ansamblu.

Secțiunea 2 — Mesajul Drumului Spre Emaus

— De La Adam La Noe —

Pentru a răspunde la această întrebare… de ce a trebuit să moară Isus?… Ne vom întoarce în timp şi vom începe chiar de la început.

Adam Şi Eva

Vă amintiţi de prietenia unică care a existat între Dumnezeu şi om la începuturile creaţiei? Domnul a făcut omul, nu ca pe un robot, ci cu o voinţă, pentru ca prin alegerile caracterizate de ascultare pe care le făcea să Îl onoreze pe Dumnezeu, aşa cum un fiu ascultător îl onorează pe tatăl său.

Vă veţi aminti că prin ascultare omul se bucura de beneficii extraordinare în urma acestei relaţii, fiindcă Domnul universului s-a angajat să Se îngrijească de bunăstarea lui Adam şi a Evei, umblând şi vorbind cu ei ca un prieten de-al lor.

Dar mai apoi, Adam şi Eva au ignorat în mod deliberat instrucţiunile lui Dumnezeu şi au experimentat cunoştinţa interzisă. De vreme ce evenimentele din jurul acestui incident conţin piese vitale ale imaginii finale, Scriptura foloseşte câteva imagini în cuvinte foarte puternice pentru a ne ajuta să înţelegem ce s-a întâmplat.

Biblia spune că omul simţea că ştie mai bine decât Dumnezeu, ce este bine pentru el. El a ales propria lui cale, să facă ceea ce îi trecea prin cap, dar acea cale ducea într-o pustie spirituală. Omul era PIERDUT.

În loc să asculte de Dumnezeu, omul s-a încrezut în Satan şi a ascultat de el. Omul s-a alăturat trupelor răzvrătite ale lui Satan, devenind astfel un DUŞMAN al lui Dumnezeu.

Dar o astfel de alegere avea consecinţe. Scriptura ne învaţă că urmările păcatului au un preţ mare.

Fiindcă nu exista încredere, nu exista relaţie. Prietenia unică între om şi Dumnezeu s-a sfârşit imediat. Despărţit de păcat, omul era ÎNSTRĂINAT de Dumnezeul perfect, sfânt. Dumnezeu nu mai era aproape. El părea ascuns şi distant.

Satan nu era prietenul binevoitor care a fost Dumnezeu. Din contră, Satan îl manipula pe om cu minciunile lui pentru a face voia lui satanică. Omul a devenit ROBUL lui Satan şi rob al păcatului.

Prin alegerea propriei voinţe, omul a manifestat neascultare faţă de singura poruncă pe care i-a dat-o Dumnezeu. Lucrul acesta nu era unul fără urmări, fiindcă oricând încalci o lege, vei avea de-a face şi cu o consecinţă.

Dumnezeu Şi-a scos mantia de prieten şi a pus-o pe cea de magistrat. Ca judecător al omului, Dumnezeu a găsit omul VINOVAT de crimă – şi anume de încălcarea Legii Lui, de păcat împotriva unui Dumnezeu sfânt.

Practic, Dumnezeu a scris un verdict, un Certificat de Datornic. Omul era acum DATORNIC având un preţ de plătit. Pedeapsa pentru păcat era moartea.

Orice fiinţă umană urma să MOARĂ din punct de vedere fizic. Duhul urma să fie despărţit de trup; viaţa despărţită de familie şi prieteni.

Fiindcă duhoarea păcatului a contaminat întreaga fiinţă a omului, Dumnezeu s-a separat de omenire. Relaţia omului cu Dumnezeu s-a sfârşit — era MOARTĂ.

După moartea fizică, urma să vină o A DOUA MOARTE. Omul urma să fie despărţit pentru totdeauna de Dumnezeu şi de manifestarea dragostei Lui. El urma să fie închis în iazul de foc, locul care a fost pregătit pentru Satan şi demonii lui.

Moartea, cu cele trei aspecte ale ei stăpânea în viaţa omului şi omul nu putea face nimic în legătură cu aceasta. Omul nu putea alege să moară sau nu. Era o realitate crudă, plină de putere pe care toţi trebuiau să o înfrunte; pe care toţi o împărtăşeau; de care toţi cei care gândeau normal se temeau. Scriptura afirmă cu o finalitate absolută, fără rezerve…

…fiecare să fie omorât pentru păcatul lui.

2 Cronici 25:4

Aceste imagini în cuvinte ne ajută să înţelegem cât de departe a ajuns omenirea de Dumnezeu ca rezultat al păcatului lui Adam şi al Evei. Omul era confruntat cu acea întrebare veche: Cum putem noi scăpa de păcatul nostru şi de toate consecinţele lui şi să câştigăm o neprihănire egală cu neprihănirea lui Dumnezeu ca să putem fi primiţi înapoi în prezenţa Lui?

O Încercare Disperată

Vă amintiţi cum au încercat Adam şi Eva să îşi ascundă păcatul prin faptul că şi-au făcut haine din frunze de smochin? Am văzut că, deşi Domnul a respins eforturile lor, El nu i-a lăsat fără nici o speranţă. Din contră, El…

…doreşte ca fugarul să nu rămână izgonit dinaintea Lui.

2 Samuel 14:14

Domnul a folosit aceste evenimente pentru a-i învăţa pe Adam şi pe Eva, şi pe noi în acelaşi timp, principii care se aplică întregii omeniri.

Acceptare

În acelaşi mod în care Adam şi Eva nu puteau să se facă pe ei înşişi acceptabili înaintea lui Dumnezeu prin îmbunătăţirea înfăţişării lor, nici noi nu putem fi acceptaţi pe baza modului în care arătăm. Se prea poate să îi impresionăm pe alţii cu ceea ce părem a fi pe dinafară, dar Dumnezeu ştie cum suntem noi în realitate.

Am văzut că Dumnezeu s-a îngrijit de o cale prin care Adam şi Eva puteau fi acceptaţi, dar în alţi termeni. Biblia spune că…

Domnul Dumnezeu a făcut lui Adam şi nevestei lui haine de piele, şi i-a îmbrăcat cu ele.

Geneza 3:21

Semnificaţia acestui verset scurt ar putea fi trecută cu privirea dacă nu ar exista alte părţi ale Bibliei care îl explică. Deci, ce înseamnă el? Ce le-o fi spus Isus ucenicilor? Foarte simplu: în acelaşi mod în care un animal a trebuit să moară pentru a-i îmbrăca pe Adam şi Eva în haine acceptabile, şi Isus a trebuit să moară pentru a ne face acceptabili în prezenţa lui Dumnezeu. Aceasta a fost şi este ideea lui Dumnezeu. Este calea lui Dumnezeu spre a fi acceptat.

Pe măsură ce ucenicii încercau să înţeleagă ce spunea Isus, trebuie să fi existat un torent de întrebări.

De ce a cerut Dumnezeu moartea unui animal pentru Adam şi Eva? De ce nu i-a îmbrăcat Dumnezeu pur şi simplu cu frunze alese de El? Şi de ce trebuia să moară Isus pentru noi? Nu exista o altă cale?

Putem presupune că Isus a continuat cu următoarea istorisire.

Cain Şi Abel

Vă amintiţi că fiii lui Adam şi ai Evei Îi aduceau jertfe lui Dumnezeu? De ce făceau ei acest lucru? Am văzut că mijlocul de scăpare rânduit de Dumnezeu avea două dimensiuni.

Exista o dimensiune lăuntrică — ceva ce ei trebuiau să facă în inima lor, o decizie pe care Cain şi Abel trebuiau să o ia pentru ei înşişi.

Exista şi o dimensiune exterioară — un element vizual care să îi ajute să înţeleagă de ce era nevoie ca păcatul să fie îndepărtat.

Vă amintiţi cum i-am urmărit pe Cain şi Abel aducând jertfe lui Dumnezeu, şi l-am văzut pe Cain aducând legume din grădina lui, iar pe Abel aducând primul miel din turma lui? Dumnezeu a respins jertfa lui Cain, dar a acceptat-o pe cea a lui Abel. De ce?

Cain

Dimensiunea lăuntrică: Cain nu L-a crezut pe Dumnezeu. El avea idei proprii legate de modul în care putea să scape de păcat şi să se împace cu Dumnezeu.

În acelaşi fel, lumea noastră este plină cu oameni care au noţiuni proprii despre Dumnezeu şi despre cum să-I fie pe plac. Este la modă să ai o teorie proprie. Este la modă un Dumnezeu făcut la comandă. Cain s-ar fi simţit ca acasă în lumea noastră.

Dimensiunea exterioară: Bazat pe gândirea lui, Cain a făcut ce a considerat de cuviinţă. El a adus o jertfă care nu ilustra modul în care Dumnezeu rezolva problema păcatului. Legumele nu varsă sânge. Cain a ignorat faptul că…

…fără vărsare de sânge, nu este iertare.

Evrei 9:22

Jertfa lui nu a asigurat un acoperământ ispăşitor pentru păcat. Biblia ne spune să nu fim…

…cum a fost Cain, care era de la cel rău… faptele lui erau rele, iar ale fratelui său erau neprihănite.

1 Ioan 3:12

Abel

Pe de altă parte, Dumnezeu a acceptat jertfa lui Abel.

Dimensiunea lăuntrică: Abel se încredea în Domnul ca Mântuitor al său. Aceasta dorea Dumnezeu. Dumnezeu încă mai doreşte ca oamenii să se încreadă în El. În paginile Scripturii ni se spune în mod repetat că trebuie să ne încredem în Domnul Isus Cristos ca Mântuitor al nostru.

Dimensiunea exterioară: Dumnezeu a acceptat jertfa lui Abel fiindcă ea ilustra ceea ce Isus a împlinit pe cruce.

• A reprezentat înlocuirea: În acelaşi mod în care în locul lui Abel a murit un animal nevinovat, Isus, nevinovat de orice păcat, a murit în locul nostru, luând asupra Lui pedeapsa păcatului nostru.

El a purtat păcatele noastre în trupul Său, pe lemn, pentru ca noi, fiind morţi faţă de păcate, să trăim pentru neprihănire…

1 Petru 2:24

• A reprezentat ispăşirea: În acelaşi mod în care un animal şi-a vărsat sângele pentru ca Abel să aibă un acoperământ pentru păcate, Isus s-a oferit ca jertfa supremă de sânge pentru ca noi să putem avea parte de iertarea păcatelor.

Biblia spune că relaţia care s-a rupt din cauza neascultării este restaurată acum prin moartea lui Isus pe cruce.

Odinioară eraţi străini [de Dumnezeu] şi vrăjmaşi prin gândurile şi prin faptele voastre rele, El v-a împăcat acum prin trupul Lui de carne, prin moarte…

Coloseni 1:21,22

În calitate de copii ai lui Adam şi ai Evei, ne naştem în lumea aceasta ca duşmani ai lui Dumnezeu…

…dar acum, prin moartea fizică a lui Isus pe cruce, noi suntem împăcaţi. Noi putem fi prieteni din nou. Relaţia ruptă a fost restaurată.

Este posibil ca unii să spună: “Da, eu văd acum modul în care s-a îngrijit moartea lui Isus de problema păcatului nostru, dar cum putem câştiga o neprihănire egală cu neprihănirea lui Dumnezeu pentru ca să fim primiţi înapoi în prezenţa Lui?”

Aşa cum am spus cu multe capitole în urmă, această întrebare are două faţete, ca cele două feţe ale unei monede. Ele sunt legate. Nu poţi să le desparţi. Când Dumnezeu s-a îngrijit de problema păcatului nostru, El s-a ocupat şi de lipsa neprihănirii. Vom înţelege acest lucru mai bine puţin mai încolo.

Noe

În zilele lui Noe, oamenii ignorau Cuvântul lui Dumnezeu. Poate că ei credeau că bătrânul era nebun. Oricare să fi fost motivul, ei s-au convins pe ei înşişi că viaţa exista numai pentru aici şi acum. Dumnezeu nu s-a abţinut de la a judeca, doar fiindcă ei aveau o filozofie de viaţă greşită. Ei au pierit în nebunia lor.

Dumnezeu spunea următorul lucru: aşa cum oamenii din zilele lui Noe au fost judecaţi pentru păcatul lor, Dumnezeu îi va judeca pe toţi oamenii, indiferent de modul în care gândesc ei.

Nebunul zice în inima lui: “Nu este Dumnezeu!”

Psalmi 53:1; 14:1

Cine se încrede în inima lui este un nebun…

Proverbe 28:26

Dumnezeu ne va lăsa să Îl ignorăm şi chiar să respingem pentru un timp calea de scăpare pe care El a pregătit-o, dar în final va trebui să înfruntăm sfârşitul iminent: trebuie să plătim datoria păcatului nostru cu moartea noastră veşnică.

Vă amintiţi cum Noe şi fiii lui erau în siguranţă în arcă? Exista un singur vas, şi o singură uşă prin care să intri pentru a găsi refugiu de potop. Nu exista o altă opţiune.

În acelaşi fel, Isus Cristos este singura cale către viaţa veşnică. Aşa cum doar în arcă erai în siguranţă, doar în Isus putem fi în siguranţă de pedeapsa veşnică.

Isus i-a zis: “Eu sunt calea, adevărul şi viaţa. Nimeni nu vine la Tatăl decât prin Mine.”

Ioan 14:6

Este o singură cale spre Dumnezeu. Cei care o ignoră sau o resping, vor avea aceeaşi soartă cu cei care n-au luat seama la avertismentele lui Noe privind potopul ce urma să vină: moartea veşnică cu toate implicaţiile ei.

Biblia este foarte explicită. Isus este singura cale către Dumnezeu.

Babel

Vă amintiţi cum am văzut că Babel a fost prima manifestare a religiei organizate în Biblie? Oamenii au încercat să construiască un turn cu care să ajungă la cer. Am spus că definiţia cuvântului religie este următoarea: eforturile omului de a ajunge la Dumnezeu. La Babel, omul a muncit din greu cu cărămidă şi smoală. În acelaşi fel, religia este un stăpân care cere frământare continuă. Ea cere eforturi tot mai mari pentru a fi pe placul lui Dumnezeu, al dumnezeilor, al duhurilor şi al idolilor.

În contrast cu religia, Biblia spune că singura cale adevărată spre Dumnezeu a fost deschisă de Domnul Însuşi, atunci când, în îndurarea Lui, Dumnezeu a întins o mână spre om în persoana lui Isus Cristos. Toată lucrarea de care a fost nevoie pentru a restaura relaţia ruptă a fost făcută de Isus pe cruce.

Parcă vezi scânteia de bucurie din ochii ucenicilor pe măsură ce ascultau despre planul lui Dumnezeu de-a lungul miilor de ani de istorie, plan care s-a împlinit în Isus. Timp de secole, omul a tânjit după ziua în care urma să fie scăpat de judecata păcatului. Acum venise timpul acela. Dar Isus nu Şi-a terminat explicaţia. El a continuat, fără îndoială, cu povestea lui Avraam şi Isaac.

Secțiunea 3 — Mesajul Drumului Spre Emaus

— De La Avraam La Lege —

Ucenicii trebuie să se fi tras mai aproape de Isus atunci când El s-a lansat în explicarea povestirii lui Avraam şi Isaac. Ei erau toţi descendenţi direcţi ai acestor doi bărbaţi.

Vă mai amintiţi că Dumnezeu i-a cerut lui Avraam să îl aducă jertfă pe fiul său? Isaac se găsea sub incidenţa poruncii lui Dumnezeu de a muri şi, în realitate, el merita să moară fiindcă era un păcătos. Isaac a fost legat şi pus pe altar — complet neajutorat.

Ceea ce spunea Dumnezeu, era următorul lucru: în acelaşi mod în care Isaac era neajutorat şi nu se putea salva pe sine, noi toţi suntem legaţi de păcat şi nu ne putem salva pe noi înşine de consecinţele lui.

Vi-l amintiţi pe Avraam luând cuţitul şi pregătindu-se să îl înfigă în Isaac? Avraam se încredea în bunătatea lui Dumnezeu că El va găsi o soluţie la moarte. În ultimul moment Dumnezeu a vorbit din Cer şi l-a oprit. Din cauza încrederii lui Avraam, Domnul s-a îngrijit de o jertfă de înlocuire pentru Isaac.

Un Înlocuitor

Tot aşa cum berbecele a murit în locul lui Isaac, Isus a murit în locul nostru. Noi ar fi trebuit să murim şi să fim pedepsiţi pentru păcatul nostru, dar Isus a murit şi pe cruce a luat pedeapsa noastră asupra Lui. El este înlocuitorul nostru.

Dacă berbecele nu ar fi murit, Isaac ar fi pierit. Dacă Isus nu ar fi murit, noi ar fi trebuit să plătim datoria păcatului nostru.

Biblia spune că Dumnezeu a onorat credinţa lui Avraam.

“Avraam a crezut pe Dumnezeu, şi aceasta i s-a socotit ca neprihănire.”

Romani 4:3

Vă amintiţi acel Certificat de Datornic pe care îl are fiecare om ca rezultat al păcatului? Biblia spune că Dumnezeu a pus neprihănire în contul lui Avraam din cauza credinţei lui. Dumnezeu a făcut acest lucru pentru Avraam fiindcă Domnul se uita în perspectivă la ceea ce Isus urma să facă pe cruce. Biblia spune că…

Nu numai pentru el [Avraam] este scris că “i-a fost socotită ca neprihănire”; ci este scris şi pentru noi, cărora de asemenea ne va fi socotită, nouă celor ce credem în Cel ce a înviat din morţi pe Isus Cristos, Domnul nostru.

Romani 4:23,24

De-a lungul istoriei, fiecare persoană avea un Certificat de Datornic, o datorie uriaşă a păcatului pe care fiecare om era responsabil să o plătească. Singurul mod în care datoria putea fi plătită era moartea veşnică a acelei persoane.

Dar apoi a venit Isus. Moartea Lui a plătit în totalitate datoria păcatului omului — din trecut, prezent şi viitor. De aceea Isus a strigat: “S-a isprăvit!”. Datoria este plătită!

Dar plata făcută de Isus va fi valabilă doar pentru o persoană care crede, adică…

…nouă celor ce credem în Cel ce a înviat din morţi pe Isus Cristos, Domnul nostru.

Romani 4:24

Amintiţi-vă că termenul a crede, aşa cum este folosit în Biblie, are un înţeles mai profund decât cel pe care i-l conferim noi uneori.

• Termenii credinţă, a crede, încredere, a se încrede înseamnă în esenţă cam acelaşi lucru.

• Credinţa adevărată se zideşte pe stări de fapt (cum ar fi: “Isus a murit în locul nostru pentru păcatul nostru”). Credinţa nu se bazează pe a te simţi iertat.

• Adevărata credinţă biblică nu se opreşte la asimilarea la nivel intelectual a lucrurilor. Ea implică şi o încredere a inimii, o încredere în adevăruri, manifestată printr-un act voluntar de voinţă. Noi alegem să credem (de ex. “Eu cred că Isus a plătit datoria păcatului meu”).

Toate acestea trebuie să fi fost veşti bune pentru ucenici. Ele ar trebui să fie veşti bune şi pentru noi. Biblia spune că…

…tot ce a fost scris mai înainte, a fost scris pentru învăţătura noastră, pentru ca, prin răbdarea şi nu prin mângâierea pe care o dau Scripturile, să avem nădejde.

Romani 15:4

Istorisirile despre Avraam şi Isaac erau bine cunoscute ucenicilor. Deşi ei le-au auzit din copilărie, vedeau imaginea de ansamblu pentru prima dată. Pe măsură ce Isus vorbea, era o linişte de puteai auzi şi musca. Toate privirile erau aţintite spre El, spre Mântuitorul Promis, care era acum în mijlocul lor. Isus a continuat.

Paştele

Vă amintiţi că pe când copiii lui Israel erau sclavi în Egipt şi Dumnezeu i-a scăpat din mâna lui Faraon prin mari urgii? Ultima urgie a fost moartea primului-născut. Dumnezeu a spus că dacă israeliţii ascultau de cuvântul Lui, urmau să fie păziţi de această tragedie.

Vă amintiţi că israeliţii trebuiau să jertfească un miel? Biblia spune că Isus este Mielul nostru.

Pare prea puţin o coincidenţă faptul că de la începutul vieţii Lui, Isus a fost identificat cu aceste fiinţe nevinovate. El s-a născut într-un staul, un loc unde puteau fi adăpostiţi mieluşeii. Primii lui vizitatori au fost păstori, oameni care se îngrijeau de miei şi aveau grijă să nu li se întâmple nimic rău. Ni se spune că Betleem-ul, oraşul lui natal, a fost ales de marii preoţi să fie locul unde să se crească mieii pentru jertfa de la Templu. Ioan Botezătorul a spus despre Isus:

“Iată Mielul lui Dumnezeu, care ridică păcatul lumii!”

Ioan 1:29

De aceea, atunci când Îl vedem pe Isus identificat cu mielul de Paşte, nu ar trebui să fim surprinşi. Paralelele sunt uimitoare. Voi menţiona doar câteva.

Vă amintiţi că mielul de Paşte trebuia să fie fără cusur?

Isus era fără păcat.

Mielul trebuia să fie de parte bărbătească.

Isus era bărbat.

Mielul de Paşte era omorât, murind în locul primului născut.

Isus a murit în locul nostru.

Sângele mielului era aplicat pe stâlpii uşii şi pe pragul de sus al casei.

Aşa cum erai în siguranţă doar stând în casă, doar credinţa în ceea ce a făcut Isus pe cruce ne asigură scăparea de moartea veşnică.

Când a venit îngerul morţii, el trecea de orice casă pe care vedea sânge.

În acelaşi mod Dumnezeu s-a îngrijit de o cale prin care judecata Lui să treacă peste noi, şi făcând astfel, judecata pe care o meritam noi, a căzut pe Isus.

Dumnezeu le-a menţionat clar israeliţilor că nu au voie să zdrobească nici un os, atunci când mâncau mielul de Paşte. Fiindcă acel miel era o reprezentare, o prefigurare a lui Isus. Nici oasele lui Isus nu au fost rupte. Când soldaţii romani…

…au venit la Isus, şi au văzut că murise, nu I-au zdrobit fluierele picioarelor.

Ioan 19:33

În timp ce ucenicii stăteau acolo, sorbind fiecare cuvânt, ascultându-L pe Isus cum explica adevărata semnificaţie a Paştelui, nu puteau să nu se gândească ce perioadă a anului era. Isus a fost răstignit exact în ziua în care a murit mielul de Paşte. Ei nu aveau de unde să ştie că preoţii intenţionau să-L omoare după terminarea praznicului, dar ştiau un lucru — că planul lui Dumnezeu a triumfat. Isus nu numai că a murit în ziua potrivită, ci şi în ceasul al nouălea (15:00), tocmai în ceasul în care era jertfit mielul de la Templu — momentul jertfei de seară. El a murit exact la timp, aşa cum a spus Biblia că se va întâmpla.[1] Scriptura spune…

…Cristos, Paştele noastre, a fost jertfit.

1 Corinteni 5:7

Legea

Vă amintiţi de cele Zece Porunci? Israeliţii credeau că vor fi uşor de împlinit. Azi, mulţi oameni cred că poţi să fii pe placul lui Dumnezeu, împlinind cele zece reguli, sau o versiune modificată a lor. Dar noi am văzut că Dumnezeu nu aşteaptă nimic mai puţin decât ascultare desăvârşită.

Căci, cine păzeşte toată Legea, şi greşeşte într-o singură poruncă, se face vinovat de toate.

Iacov 2:10

Încercarea de a ţine cele zece porunci nu reface relaţia ruptă cu Dumnezeu.

Căci nimeni nu va fi socotit neprihănit înaintea Lui, prin faptele Legii, deoarece prin Lege vine cunoştinţa deplină a păcatului.

Romani 3:20

Legea ne reaminteşte de dilema noastră veche de când lumea, de tipul celor două faţete ale unei monede. Noi avem ceva ce nu vrem — păcat; şi avem nevoie de ceva ce nu avem — neprihănire. Cele zece porunci nu pot să ne dea o neprihănire egală cu neprihănirea lui Dumnezeu.

Dar acum s-a arătat o neprihănire pe care o dă Dumnezeu, fără lege, despre ea mărturisesc Legea şi proorocii, şi anume, neprihănirea dată de Dumnezeu, care vine prin credinţa în Isus Cristos, pentru toţi şi peste toţi cei ce cred în El.

Romani 3:21,22

Isus a arătat omenirii că există un tip de neprihănire care nu are nici o legătură cu Legea, un nivel de bunătate care vine direct de la Dumnezeu. Biblia spune că pentru a obţine acest tip de neprihănire, tot ce trebuie să facem este să credem. Foarte simplu. Simplu pentru noi, dar, pentru Dumnezeu cu implicaţii mult mai mari.

Caracterul drept al lui Dumnezeu nu putea să treacă cu vederea păcatul şi să se prefacă că nu s-a întâmplat nimic. Păcatul trebuia pedepsit — trebuia ca moartea să intervină. Până în acest moment, omul a adus jertfe animale ca plată pentru moarte, dar acestea erau doar acoperăminte temporare, fiindcă…

…este cu neputinţă ca sângele taurilor şi al ţapilor să şteargă păcatele.

Evrei 10:4

Exista oare o altă soluţie? Poate că un om putea să moară pentru altul, dar în acest caz acel om ar fi trebuit să fie atât fără păcat cât şi dispus să fie pedepsit. Nu a existat nici o astfel de persoană. Fiecare bărbat şi femeie din orice veac a fost confruntat cu o datorie personală pentru păcat — de aceea ei nu ar fi putut cu nici un chip să plătească datoria altuia. Dar apoi Dumnezeu Însuşi a părăsit Cerul şi a devenit om — un om fără păcat. Printr-un act extraordinar de dragoste altruistă…

Dumnezeu L-a rânduit mai dinainte să fie, prin credinţa în sângele Lui, o jertfă de ispăşire, ca să-Şi arate neprihănirea Lui; căci trecuse cu vederea păcatele dinainte, în vremea îndelungii răbdări a lui Dumnezeu…

Romani 3:25

Natura dreaptă a lui Dumnezeu a fost satisfăcută prin moartea lui Isus, o plată cu moartea pentru păcat. Dumnezeu a lăsat nepedepsite păcatele săvârşite mai înainte fiindcă El ştia că într-o zi Isus urma să moară pentru toate păcatele — trecute, prezente şi viitoare — plătind pe deplin pedeapsa cu moartea. Isus a murit pentru ca Dumnezeu să poată…

…în vremea de acum, să-Şi arate neprihănirea Lui în aşa fel în cât, să fie neprihănit, şi totuşi să socotească neprihănit pe cel ce crede în Isus.

Romani 3:26

Cuvântul îndreptăţit era un termen juridic folosit în curţile de judecată din vremea lui Isus. Vă amintiţi evenimentele legate de păcătuirea omului în grădină? În acel moment Dumnezeu a dezbrăcat mantia de prieten şi şi-a pus mantia de magistrat. În calitate de judecător drept şi corect Dumnezeu l-a găsit pe om VINOVAT de o fărădelege, încălcând Legea perfectă a lui Dumnezeu, păcătuind împotriva unui Dumnezeu sfânt. Omul stătea în faţa unui Dumnezeu încruntat, acuzat şi condamnat fiind un călcător perpetuu, incurabil al Legii. Sentinţa era moartea — moartea veşnică.

Dar apoi Dumnezeu s-a ridicat de pe scaunul Său de judecată, şi dezbrăcând mantia de judecător, Şi-a pus din nou mantia prieteniei. Dumnezeu a părăsit înălţimile Cerului şi a coborât la noi în calitatea de Dumnezeul-om, Isus, pentru a sta lângă noi în faţa scaunului de judecată. El avea un singur scop – să ia sentinţa noastră cu moartea asupra Lui şi să o plătească în locul nostru. De vreme ce El nu avea nici un păcat personal pentru care ar fi putut să moară, El a putut să moară pentru păcatele altora.[2] El a murit în locul nostru. El a putut plăti astfel pedeapsa cu moartea pentru toate timpurile, pentru întreaga omenire.

Păcatul nu mai era, dar încă mai era nevoie de neprihănire. A, da, am văzut mai devreme că, la fel ca Avraam, noi primim neprihănirea prin credinţă. Cu toate acestea, pentru a se putea atribui acea puritate, trebuia să se întâmple ceva în sala de judecată a lui Dumnezeu. Isus nu a luat asupra Lui doar hainele putrede ale păcatului, ci mai apoi — minunea minunilor — El ne-a înfăşurat strâns cu haina pură, curată a neprihănirii Lui, un nivel de neprihănire care este în totalitate egal cu perfecţiunea LUI sfântă.

Acum, în timp ce Dumnezeu stă ca un judecător şi se uită la feţele oamenilor, oriunde El vede pe vreunul îmbrăcat cu neprihănirea lui Cristos, El poate spune cu sinceritate şi cu dreptate: “În sala Mea de judecată din cer, acel bărbat, acea femeie, stă în faţa Mea fiind perfect.” Judecătorul Atotputernic al Cerului Îşi ridică ciocănelul de lemn şi, cu o lovitură, ne declară “Neprihănit!”

Acesta este înţelesul cuvântului ÎNDREPTĂŢIT — a fi declarat neprihănit înaintea lui Dumnezeu. Dar amintiţi-vă: acest lucru este valabil doar pentru aceia care cred că Isus a murit în locul lor. Biblia spune că…

…omul este socotit neprihănit prin credinţă…

Romani 3:28

Deci, fiindcă suntem socotiţi neprihăniţi, prin credinţă, avem pace cu Dumnezeu, prin Domnul nostru Isus Cristos.

Romani 5:1

Nu, cele zece porunci nu ne pot face neprihăniţi.

Şi că nimeni nu este socotit neprihănit înaintea lui Dumnezeu, prin Lege…

Galateni 3:11

Căci toţi au păcătuit, şi sunt lipsiţi de slava lui Dumnezeu.

Romani 3:23

Dar Legea avea un scop. Biblia spune că cele zece porunci sunt ca un învăţător care ne ia de mână, de conduce la cruce, şi ne scoate în evidenţă nevoia de Mântuitor.

…Legea ne-a fost un îndrumător spre Cristos, ca să fim socotiţi neprihăniţi prin credinţă.

Galateni 3:24

Toţi au nevoie de un Mântuitor. Doar când suntem îmbrăcaţi cu neprihănirea lui Cristos, vom avea parte de zâmbetul binevoitor al lui Dumnezeu.

Dragoste Şi Dreptate

Pe drumul spre Emaus, Isus le-a spus ucenicilor că a trebuit să moară. Ideea că Isus a trebuit să moară ne creează disconfort — ştim că nu merităm o astfel de dragoste. De ce a spus El una ca asta? Moartea Lui a fost necesară doar în următorul sens:

Dacă Dumnezeu ar fi îngăduit în mod exclusiv ca latura dreaptă a naturii Lui să se manifeste, atunci noi am fi murit pentru propriile noastre păcate. Acesta ar fi fost lucrul corect, dar dragostea Lui nu ar fi îngăduit aceasta.

Pe de altă parte, dacă numai dragostea s-ar fi manifestat în caracterul Său, El ar fi ignorat păcatul pentru veşnicie. Dar aceasta nu era o posibilitate din cauza naturii Lui drepte. Trebuia să se rezolve problema păcatului.

Pe cruce vedem manifestarea echilibrată în mod perfect şi complet a ambelor atribute — manifestarea unei iubiri fără margini şi satisfacerea unei dreptăţi infinite. Din punctul de vedere al lui Dumnezeu, dragostea şi dreptatea au făcut crucea să fie necesară.

Nu este mai mare dragoste decât să-şi dea cineva viaţa pentru prietenii săi.

Ioan 15:13

Dar Dumnezeu Îşi arată dragostea faţă de noi prin faptul că, pe când eram noi încă păcătoşi, Cristos a murit pentru noi.

Romani 5:8

Secțiunea 4 — Mesajul Drumului Spre Emaus

— De La Cortul Întâlnirii La Şarpele De Aramă —

Amintiţi-vă de modul în care Dumnezeu l-a instruit pe Moise să construiască cortul întâlnirii. Era un element vizual elaborat care să ne ajute să înţelegem ceea ce făcea Dumnezeu pentru a restaura relaţia noastră ruptă cu El. Vă amintiţi că Dumnezeu Îşi manifesta prezenţa în mijlocul israeliţilor printr-un nor în timpul zilei şi printr-un stâlp de foc noaptea? Acel stâlp plana deasupra chivotului legământului din Locul prea sfânt.

O Uşă

Când omul se apropia de Dumnezeu care era în cort, primul lucru pe care îl vedea era un gard în jurul curţii care avea o singură uşă, o reamintire a faptului că există o singură cale spre Dumnezeu. Isus a spus…

“Eu sunt calea, adevărul şi viaţa. Nimeni nu vine la Tatăl decât prin Mine.”

Ioan 14:6

Altarul De Aramă

Când o persoană intra în complexul cortului, prima piesă de mobilier pe care o vedea era un altar din aramă, o reamintire a faptului că primul pas spre o relaţie corectă cu Dumnezeu se făcea prin jertfa de sânge. Acelaşi lucru este valabil şi pentru noi. Primul şi singurul pas spre o relaţie corectă cu Dumnezeu este prin Isus, care Şi-a jertfit viaţa în locul nostru.

Chiar şi o comparaţie foarte scurtă între aceste două locuri ale morţii — altarul de aramă şi crucea — arată faptul că Isus a împlinit în totalitate imaginea grafică ilustrată prin jertfele aduse la Cort.

Sfeşnicul

Vă amintiţi că Dumnezeu i-a spus lui Moise să facă un sfeşnic din aur curat pentru a lumina Locul sfânt? Aceasta este o întruchipare a lui Isus care a spus…

“Eu sunt Lumina lumii; cine Mă urmează pe Mine, nu va umbla în întuneric, ci va avea lumina vieţii.”

Ioan 8:12

Isus vrea să îi elibereze pe oameni din întunericul păcatului şi să îi aducă la lumina vieţii veşnice.

Masa Cu Pâinile

Vă amintiţi când Dumnezeu i-a spus lui Moise să facă o masă şi să pună pe ea douăsprezece pâini, fiecare reprezentând una dintre cele douăsprezece seminţii ale lui Israel? Din nou, aceasta este o întruchipare a lui Isus care a spus…

“Eu sunt Pâinea vieţii. Cine vine la Mine, nu va flămânzi niciodată; şi cine crede în Mine, nu va înseta niciodată.”

Ioan 6:35

Aşa cum cele douăsprezece pâini ilustrau faptul că era suficientă pâine pentru toţi din Israel, moartea lui Isus a fost pentru păcatele întregii lumi. Fiind pâinea vieţii, El ne oferă viaţa veşnică.

“Adevărat, adevărat, vă spun, că cine crede în Mine, are viaţa veşnică. Eu sunt Pâinea vieţii.”

Ioan 6:47,48

Perdeaua

Gândiţi-vă din nou la modul în care Dumnezeu l-a instruit pe Moise să pună o perdea groasă între Locul sfânt şi Locul prea sfânt. Omul păcătos era oprit de la a intra în prezenţa sfântă a lui Dumnezeu.

Biblia spune că noi suntem despărţiţi de Dumnezeu şi nu putem să intrăm în prezenţa Lui din cauza păcatului nostru. Noi suntem ÎNSTRĂINAŢI de Dumnezeu şi de dragostea Lui.

Dar apoi a venit Isus. Scriptura ne spune că perdeaua din cort era o imagine a trupului Său fizic. Când El a murit pe cruce, perdeaua s-a rupt în două de sus până jos. Nici un om nu ar fi putut rupe vălul, dar Dumnezeu l-a rupt pentru a ilustra trupul lui Isus care a fost jertfit pentru tine şi pentru mine. Când ne punem încrederea în El, păcatul nostru este iertat şi putem să intrăm plini de curaj în prezenţa lui Dumnezeu. Relaţia a fost restaurată.

Astfel dar, fraţilor, fiindcă prin sângele lui Isus avem o intrare slobodă în Locul prea sfânt, pe calea cea nouă şi vie, pe care ne-a deschis-o El, prin perdeaua din lăuntru, adică trupul Său… să ne apropiem cu o inimă curată, cu credinţă deplină…

Evrei 10:19-22

Dar acum, în Cristos Isus, voi, care odinioară eraţi depărtaţi, aţi fost apropiaţi prin sângele lui Cristos.

Efeseni 2:13

Noi nu suntem primiţi înapoi doar ca simpli prieteni. Scriptura ne spune că suntem aşezaţi în familia lui Dumnezeu ca membri cu drepturi depline — ea ne spune că suntem înfiaţi.

În lumea romană din zilele lui Isus, adopţia era ritualul legal de atribuire drepturilor de fiu. În societatea noastră modernă, un copil care se naşte într-o familie este recunoscut automat ca unul care are drepturile şi privilegiile acelei familii. Dar într-o lume în care bărbaţii aveau soţii, concubine şi amante, şi în acelaşi timp copii cu sclavele lor, un copil nu putea fi moştenitor legal decât după ce era investit cu acel drept de fiu printr-o acţiune separată. Odată adoptat ca fiu, deveneai un membru deplin al familiei.

La fel este şi cu noi. Noi, care eram odată ÎNSTRĂINAŢI de dragostea lui Dumnezeu, am devenit acum membri ai familiei lui Dumnezeu – ca FII.

Şi pentru că sunteţi fii, Dumnezeu ne-a trimes în inimă Duhul Fiului Său, care strigă: “Ava [Tati]”, adică: “Tată!” Aşa că nu mai eşti rob [al păcatului şi al lui Satan], ci fiu; şi dacă eşti fiu, eşti şi moştenitor, prin Dumnezeu.

Galateni 4:6,7

Capacul Ispăşirii

Capacul ispăşirii era un capac special pe chivotul legământului, care se găsea în Locul prea sfânt. Acolo aducea marele preot sângele, odată pe an, în ziua ispăşirii. Dumnezeu le-a dat israeliţilor o cale de scăpare de la judecata pentru păcatele lor prin sângele vărsat al unui miel nevinovat. În acelaşi mod, acum, Isus este capacul ispăşirii pentru noi şi prin sângele Lui vărsat noi găsim o cale de scăpare de moartea veşnică. Omul nu mai trebuie să aducă miei ca jertfă. Isus a fost jertfa finală. Dumnezeu spune…

“Nu-Mi voi mai aduce aminte de păcatele lor, nici de fărădelegile lor.” Dar acolo unde este iertare de păcate, nu mai este nevoie de jertfă pentru păcat.

Evrei 10:17,18

Prin moartea lui Isus pe cruce, a murit ultimul Miel. Încă de la începutul istoriei, planul lui Dumnezeu a fost ca scăparea să fie asigurată prin Isus. Jertfele au fost doar un simbol a ceea ce urma să vină. Ele nu aveau nimic unic; ele nu puteau îndepărta păcatul. Dar acum nu mai era necesar să se aducă nici un fel de jertfă, fiindcă sângele lui Isus a plătit odată pentru totdeauna datoria păcatului.

…am fost sfinţiţi… prin jertfirea trupului lui Isus Cristos, odată pentru totdeauna.

Şi, pe când orice preot face slujba în fiecare zi, şi aduce de multe ori aceleaşi jertfe, care niciodată nu pot şterge păcatele, El, dimpotrivă… a adus o singură jertfă pentru păcate.

Evrei 10:10-12

Dumnezeu a primit animalele fiindcă El privea istoria în perspectiva momentului în care Isus urma să moară ca jertfă finală. Când Isus a murit, El a făcut mai mult decât doar a acoperi păcatul pentru un an. El l-a îndepărtat din faţa lui Dumnezeu pentru totdeauna. Pe cruce El a strigat; “S-a isprăvit” — a fost găsit ultimul Miel.

Isus posibil să fi spus ucenicilor multe alte lucruri despre Sine Însuşi care sunt ilustrate în cort, fiindcă acesta este un element vizual incredibil ca detaliu, plin de comparaţii. Puteţi fi sigur că ceea ce Isus le-a spus era ceva de neuitat.

Moise Şi Sarpele De Aramă

Amintiţi-vă când israeliţii au păcătuit şi Dumnezeu a trimis şerpii. Ei au strigat către El pentru scăpare, aşa că Dumnezeu i-a cerut lui Moise să facă un şarpe de aramă şi să îl înalţe în mijlocul taberei. Pentru a fi vindecaţi, tot ce trebuiau să facă oamenii era să PRIVEASCĂ spre şarpe. Nu exista nimic altceva ce ar fi putut să facă.

Şi, după cum a înălţat Moise şarpele în pustie, tot aşa trebuie să fie înălţat şi Fiul omului, pentru ca oricine crede în El să nu piară, ci să aibă viaţa veşnică.

Fiindcă atât de mult a iubit Dumnezeu lumea, că a dat pe singurul Lui Fiu, pentru ca oricine crede în El, să nu piară, ci să aibă viaţa veşnică. Dumnezeu, în adevăr, n-a trimes pe Fiul Său în lume ca să judece lumea, ci ca lumea să fie mântuită prin El.

Oricine crede în El, nu este judecat; dar cine nu crede, a şi fost judecat, pentru că n-a crezut în Numele singurului Fiu al lui Dumnezeu.

Ioan 3:14-18

Omul se naşte în această lume fiind deja condamnat. Noi suntem ca şi israeliţii care au fost muşcaţi de şerpi. Şi noi suntem MORŢI. Nu avem relaţie cu Dumnezeu; trupurile noastre vor muri în cele din urmă şi, după moarte, vom avea parte de moartea a doua, pedeapsa în iazul de foc.

Dar Isus intră în scenă. El a plătit datoria păcatului prin propria-I moarte. Dar Isus nu a rămas mort – El a revenit la viaţă. Dacă privim spre El cu credinţă, aşa cum priveau israeliţii spre şarpele de aramă, noi devenim VII din punct de vedere spiritual, atât acum cât şi pentru veşnicie. Biblia menţionează acest lucru sub denumirea naştere din nou.

Pe voi, care eraţi morţi în greşelile voastre… Dumnezeu v-a adus la viaţă împreună cu El, după ce ne-a iertat toate greşelile.

Coloseni 2:13

Dar Dumnezeu, care este bogat în îndurare, pentru dragostea cea mare cu care ne-a iubit, măcar că eram morţi în greşelile [păcatele] noastre, ne-a adus la viaţă împreună cu Cristos…

Efeseni 2:4,5

Cândva MORŢI din punct de vedere spiritual, acum suntem VII şi vom locui pentru totdeauna în Rai.

Secțiunea 5 — Mesajul Drumului Spre Emaus

— De La Ioan Botezătorul La Înviere —

Pe măsură ce Isus explica ucenicilor în mod sistematic semnificaţia evenimentelor înregistrate în Scriptură, este posibil ca El să fi elaborat chiar şi mai multe lucruri decât cele de care ne-am atins noi aici. Fără îndoială ucenicii Lui erau foarte interesaţi de subiectele pe care ei le-au trăit pe propria piele.

Păstorul Cel Bun

Biblia spune că…

Noi rătăceam cu toţii ca nişte oi, fiecare îşi vedea de drumul lui…

Isaia 53:6

Omul a ales să meargă pe propria cale, păşind pe un drum care l-a dus într-o pustie spirituală. Biblia spune că omul este PIERDUT.

Dar Isus a venit să ne caute. În timp ce era pe Pământ El a spus o pildă care descrie grija lui Dumnezeu.

“Care om dintre voi, dacă are o sută de oi, şi pierde pe una din ele, nu lasă pe celelalte nouăzeci şi nouă pe islaz, şi se duce după cea pierdută, până când o găseşte? După ce a găsit-o, o pune cu bucurie pe umeri; şi, când se întoarce acasă, cheamă pe prietenii şi vecinii săi, şi le zice: ‘Bucuraţi-vă împreună cu mine, căci mi-am găsit oaia care era pierdută.’ Tot aşa, vă spun că va fi mai multă bucurie în cer pentru un singur păcătos care se pocăieşte, decât pentru nouă zeci şi nouă de oameni neprihăniţi care n-au nevoie de pocăinţă.”

Luca 15:3-7

Dumnezeu ar fi putut sta în Cer şi ar fi putut să Îşi întoarcă spatele umanităţii pentru totdeauna, dar nu s-a întâmplat aşa. Biblia spune clar că Isus a fost Cel care a luat iniţiativa de a ne căuta, şi mai apoi, în calitate de păstor bun, a mers chiar mai departe.

“Eu sunt Păstorul cel bun. Păstorul cel bun îşi dă viaţa pentru oi.”

Ioan 10:11

Tocmai acest lucru l-a făcut Isus. El a murit pentru noi, în locul nostru, pentru a plăti datoria păcatului nostru. Aceasta este dragoste în cea mai pură formă. Da, Dumnezeu este dragoste, dar nu fără un preţ imens. Când Isus era pe cruce El a strigat:

“Dumnezeul Meu, Dumnezeul Meu, pentru ce M-ai părăsit?”

Marcu 15:34

Isus nu a murit doar fizic, ci exista şi o dimensiune spirituală a morţii Lui. Păcatul cere despărţire. În acele ore disperate de pe cruce, Dumnezeu Tatăl Şi-a întors spatele Fiului Său. Trebuie să Îi fi zdrobit inima iubitoare, dar rămânând credincios naturii Sale sfinte, Dumnezeu nu a putut să Se uite la Isus când El a luat păcatul nostru asupra Sa. Biblia spune că cerul s-a întunecat deşi era miezul zilei. Era ca şi cum Tatăl nu ar fi vrut ca lumea să vadă agonia prin care a trecut Fiul, atunci când Isus a luat păcatul nostru de bunăvoie asupra Sa, devenind Mielul nostru înlocuitor, şi când a murit. Dumnezeu a îngăduit acest lucru; ba mai mult, El a plănuit acest lucru.

Marea Înlocuire

Biblia spune că…

Pe Cel ce n-a cunoscut nici un păcat, El L-a făcut *păcat pentru noi…

2 Corinteni 5:21

Acest verset nu vrea să spună că Isus a devenit păcătos. Cuvântul *păcat comunică ideea unei jertfe de ispăşire pentru păcat. “Dumnezeu L-a făcut pe Isus, care nu avea păcat, o jertfă de ispăşire pentru noi…” Când Isus a luat păcatul nostru, Dumnezeu a vărsat peste El toată furia îndreptăţită a urii Lui faţă de păcat. Atunci Isus a putut face ceva ce noi nu am fi putut. El a spus: “S-a isprăvit”. Dacă am fi plătit datoria păcatului nostru, noi ar fi trebuit să continuăm să o plătim — pentru veşnicie. Noi nu am fi putut spune niciodată: “S-a isprăvit”. Dar Isus a plătit-o în totalitate.

Cealaltă parte a versetului spune:

…ca noi să fim neprihănirea lui Dumnezeu în El.

2 Corinteni 5:21

Doar în El găsim neprihănire. Nu este neprihănirea noastră. Isus a luat păcatul nostru şi ne-a dat neprihănirea Lui. Este cel mai măreţ dintre toate schimburile. Nu mai este nevoie ca sângele mielului să acopere păcatul nostru; noi suntem îmbrăcaţi cu ceva mult mai bun, cu neprihănirea lui Cristos. Când ne încredem în El, Dumnezeu ne dă neprihănirea Lui! Vă amintiţi întrebarea de peste vremi — “Cum poate un om să scape de păcatul său şi să câştige o neprihănire egală cu neprihănirea lui Dumnezeu pentru ca să poată fi primit în prezenţa lui Dumnezeu?” Răspunsul complet se găseşte în acest verset. Citiţi-l încă o dată.

Pe Cel ce n-a cunoscut nici un păcat, El L-a făcut [o jertfă pentru] păcat pentru noi, ca noi să fim neprihănirea lui Dumnezeu în El.

2 Corinteni 5:21

Învierea

Da, Isus a murit, dar El nu a rămas mort ca profeţii vremurilor trecute. Isus a revenit la viaţă pentru a dovedi că moartea nu avea nici o putere asupra Lui. El a spus…

“Tatăl Mă iubeşte, pentru că Îmi dau viaţa, ca iarăşi s-o iau. Nimeni nu Mi-o ia cu sila, ci o dau Eu de la Mine. Am putere s-o dau, şi am putere s-o iau iarăşi.”

Ioan 10:17-18

Romanii au fost acuzaţi pentru că L-au executat pe Isus iar liderii religioşi că i-au împins să o facă. De-a lungul secolelor, evreii au avut parte de prigoană extremă bazată pe premiza că întregul eveniment trist a fost din vina lor. Acest mod de a judeca lucrurile este greşit în totalitate. Biblia afirmă clar că Isus a fost Cel care Şi-a dat viaţa în mod voluntar. Nimeni nu L-a forţat să moară împotriva voii Lui. A fost alegerea Lui, motivată de dragostea Lui pentru noi. Adevărul este că vinovate pentru ţintuirea lui Isus pe cruce au fost păcatele întregii lumi.

Învierea a fost dovada plină de putere a faptului că natura dreaptă a lui Dumnezeu a fost satisfăcută prin moartea lui Isus în locul nostru. Plata a fost făcută şi a fost primită ca una suficientă! Mormântul nu a avut putere asupra Lui. El a biruit moartea! Isus a rupt lanţurile păcatului, a biruit puterea lui Satan şi a îndepărtat finalitatea cumplită a morţii.

Astfel dar, deoarece copiii sunt părtaşi sângelui şi cărnii, tot aşa şi El însuşi a fost deopotrivă părtaş la ele, pentru ca, prin moarte, să nimicească pe cel ce are puterea morţii, adică pe diavolul, şi să izbăvească pe toţi aceia, care prin frica morţii erau supuşi robiei toată viaţa lor.

Evrei 2:14,15

Trebuie să îl fi cuprins o disperare cumplită pe Satan când Isus a înviat. Satan credea că, atunci când l-a împins pe Iuda Iscarioteanul să Îl trădeze pe Isus, el era învingătorul. Acum fusese învins în propriul joc. Cea mai puternică unealtă a lui — moartea — şi-a pierdut boldul.

Răscumpărat

Timp de secole, omul a fost ROB al voii lui Satan. Prin minciuni sfruntate, imitarea adevărului, până şi prin negarea propriei lui existenţe, Satan a manipulat omenirea în vederea împlinirii propriilor scopuri. Dar chiar şi fără influenţa lui Satan, omul n-ar fi putut să trăiască o viaţă perfectă. Omul era ROB al păcatului.

Dar a venit Isus şi ne-a RĂSCUMPĂRAT. Pentru noi este greu de perceput semnificaţia deplină pe care o are acest cuvânt dacă nu înţelegem asocierea lui cu sistemul antic de sclavie.

Un om înstărit mergea la piaţa de sclavi să cumpere un sclav. Acolo el îi vedea pe captivi puşi în lanţuri, umiliţi şi zdrobiţi, fiecare având un anumit preţ. Omul plătea preţul care i se cerea şi sclavul devenea al lui. Până acum, nimic neobişnuit, dar acum povestea ia o întorsătură interesantă. Uneori, foarte rar, noul proprietar îl scotea pe noul său sclav din piaţa de sclavi, îi rupea lanţurile şi îi reda libertatea. Când se întâmpla acest lucru, se spunea că sclavul a fost RĂSCUMPĂRAT.

Acest lucru l-a făcut Isus pentru noi. Noi eram legaţi de lanţurile păcatului şi de Satan în piaţa de sclavi a vieţii. Nu aveam nici o posibilitate să ne eliberăm de unii singuri. Dar iată că a venit Isus şi ne-a cumpărat, plătind preţul cu propriul Său sânge. Apoi El ne-a scos din piaţă, ne-a rupt lanţurile şi ne-a redat libertatea.

Căci ştiţi că nu cu lucruri pieritoare, cu argint sau cu aur, aţi fost răscumpăraţi din felul deşert de vieţuire, pe care-L moşteniserăţi de la părinţii voştri, ci cu sângele scump al lui Cristos, Mielul fără cusur şi fără prihană.

1 Petru 1:18,19

În El avem răscumpărarea, prin sângele Lui, iertarea păcatelor, după bogăţiile harului Său.

Efeseni 1:7

Staulul Oilor

Acum să continuăm cu analogia pe care a folosit-o Isus descriindu-ne ca oi. Vă amintiţi că un păstor bun dormea la intrarea staulului pentru a proteja turma? Isus a spus…

“Eu sunt Uşa. Dacă intră cineva prin Mine, va fi mântuit.”

Ioan 10:9

Staulul avea o singură uşă. În acelaşi mod, Isus este singura uşă spre viaţa veşnică. Nu există nici o altă cale prin care să fi salvat de consecinţele păcatului.

…tot aşa cum exista un singur mod în care Cain şi Abel puteau să se apropie de Dumnezeu;

…tot aşa cum exista o singură uşă spre siguranţa garantată de arca lui Noe;

…tot aşa cum exista o singură uşă de intrare în Cort;

…tot aşa cum există o singură uşă a staulului oilor, Isus este singura cale spre Dumnezeu.

Unii oameni cred că poţi ajunge la Dumnezeu printr-o altă religie, sau poate printr-o combinaţie a mai multor religii, dar Biblia nu îngăduie posibilitatea unei alte căi spre Dumnezeu. Acest lucru poate părea discriminare în vremurile noastre marcate de gândire liberă, dar Biblia subliniază în mod repetat acest adevăr: Isus este singura cale.

În nimeni altul nu este mântuire: căci nu este supt cer nici un alt Nume dat oamenilor, în care trebuie să fim mântuiţi.

Fapte 4:12

E posibil ca unora să nu le placă această perspectivă biblică îngustă, dar cu toate acestea, pentru a spune ceea ce spune textul, trebuie să afirm că aceasta este învăţătura clară a Bibliei. Ea mai spune şi faptul că dacă nu suntem de acord cu calea aleasă de Dumnezeu, putem să o respingem. Dumnezeu ne acordă această libertate, dar apoi va trebui să ne şi plătim datoria cu moartea noastră pentru veşnicie. Desigur, o persoană poate nega existenţa lui Dumnezeu şi să ignore în totalitate mesajul Bibliei, deşi, trebuie să recunoască cu sinceritate, că este o opţiune riscantă.

Intoleranţa

Deşi Isus a comunicat clar că nu există nici o altă cale spre Dumnezeu, El nu a susţinut cenzurarea violentă a altor credinţe. Poziţia Lui a fost cea de a-i învăţa pe oameni adevărul. Adevărul expune greşeala şi apoi oamenii sunt liberi să aleagă.

Pe măsură ce ucenicii Îl ascultau pe Isus învăţându-i din Lege şi din Profeţi, ei trebuie să fi avut premoniţii legate de consecinţele mesajului Său. Ei trăiau în Imperiul Roman. Romanii tolerau alte grupări religioase până într-un anumit punct, dar ei mai credeau şi faptul că Cezar era un dumnezeu. Romanii nu ar fi obiectat nimic la Isus fiind prezentat ca şi o altă cale spre Dumnezeu, dar să înveţi ceea ce învăţa Isus — că El este singura cale — urma să pună în pericol vieţile lor. În acord cu alte surse extra biblice, toţi cei unsprezece dintre primii ucenici, cu excepţia unuia, au fost omorâţi din cauza acestui mesaj. Ei au murit pentru ceea ce ştiau ei că este adevărul. Al unsprezecelea a fost trimis în exil.

Fariseii

Fariseii, dintre toţi oamenii, erau impecabil de religioşi. Ei aveau o listă lungă a lucrurilor care erau permise şi a celor ce nu erau permise.

Azi, una dintre cele mai comune concepţii greşite despre viaţă este că oamenii pot să îşi câştige intrarea în Rai făcând suficient bine pentru a contrabalansa răul pe care îl fac. Bazat pe un astfel de mod de gândire, ei merg la biserică, se roagă, aprind lumânări, fac penitenţă, dau la colectă, etc., sperând că vor fi acceptaţi de Dumnezeu. Dar Biblia nu învaţă aşa ceva — nicăieri. De fapt, ea afirmă tocmai opusul.

Fariseii erau foarte religioşi, dar Isus a condamnat atât trăirea lor cât şi învăţătura lor ca fiind greşite. Isus a spus că singura cale adevărată spre Dumnezeu era credinţă în El.

Noi manifestăm credinţă în fiecare zi. Probabil că aplicaţi un principiu al credinţei chiar acum. Dacă staţi pe un scaun în momentul acesta, vă încredeţi în acel scaun să vă ţină, fără să se prăbuşească. Este puţin probabil că v-aţi aşezat gândindu-vă — “Voi avea încrederea ca acest scaun să fie rezistent” — dar, cu toate acestea, aţi manifestat încredere în scaun. Într-un fel, credinţa în sine este neutră. Ce este important în toate acestea: în ce sau în cine vă puneţi încrederea? Scaunul posibil să se prăbuşească — dar, la urma urmei, este doar un scaun. Dar, dacă vă puneţi încrederea în Isus că E a plătit datoria păcatului dumneavoastră, atunci puteţi să aveţi convingerea că El a făcut într-adevăr acest lucru. El a promis.

Căci prin har aţi fost mântuiţi, prin credinţă. Şi aceasta nu vine de la voi; ci este darul lui Dumnezeu. Nu prin fapte, ca să nu se laude nimeni.

Efeseni 2:8,9

Biblia spune că noi suntem salvaţi de consecinţele păcatului prin credinţa în Isus Cristos. Această salvare este un dar de la Dumnezeu. Noi nu a trebuit să o câştigăm prin vreun act religios sau vreo faptă bună.

Darurile se dau gratis. Dacă lucrezi pentru un dar, atunci el nu va mai fi un dar.

Darurile sunt, în sensul cel mai deplin, nemeritate.

Dacă simţim că îl merităm, el încetează să mai fie un dar fiindcă devine un premiu. Viaţa veşnică pe care o dă Dumnezeu este cu adevărat un dar fiindcă nu o merităm sub nici o formă.

Fariseii erau convinşi că faptele lor bune urmau să fie pe placul lui Dumnezeu. Dar Dumnezeu spune că dacă El ar accepta oamenii bazat pe ceea ce fac ei prin puterile proprii, atunci oamenii s-ar lăuda cu bunătatea lor. El ne mântuieşte de judecată, nu bazat pe cât de buni suntem, ci pe baza credinţei noastre.

Fiindcă plata păcatului este moartea: dar darul fără plată al lui Dumnezeu este viaţa veşnică în Isus Cristos, Domnul nostru.

Romani 6:23

Prin credinţă, noi credem că Isus a murit în locul nostru, pentru păcatul nostru.

Prin credinţă, noi credem că Isus a plătit datoria păcatului nostru.

Prin credinţă, noi credem că dreptatea lui Dumnezeu a fost satisfăcută prin acea moarte. Noi credem că atunci când El se uită la noi, El nu mai vede păcatul nostru, ci El ne vede îmbrăcaţi în neprihănirea lui Isus.

Prin credinţă, noi credem că Dumnezeu ne dă darul vieţii veşnice.

Toată este credinţă, dar nu credinţă oarbă.

Este credinţă zidită pe adevărurile pe care le găsim în Biblie.

Unii oameni conferă o aură spirituală credinţei. Ea devine cantitativă. Ai fie multă credinţă, fie puţină. Dar acest mod de gândire aduce confuzie asupra a ceea ce este important. A-ţi pune încrederea în ceea ce Isus a făcut pe cruce pentru noi este similar cu un om ce se îneacă încuviinţând convingător cu capul spre salvamar când acesta din urmă întreabă: “Ai încredere în mine să te salvez?”. Convingerea încuviinţării este imaterială. Ideea nu este datul din cap. Ideea este că cel ce se îneacă recunoaşte şi se încrede în salvamar să îl salveze. Ar fi ridicol ca mai târziu cel ce se îneca să susţină că puterea cu care a încuviinţat i-a salvat viaţa. La fel este şi cu noi. Noi trebuie să ne încredem în Isus să ne salveze de păcatul nostru, dar nu mărimea încrederii noastre este ceea ce ne salvează; ci ceea ce Isus a făcut pentru noi, murind pe cruce.

Deoarece în ea [Evanghelie] este descoperită o neprihănire, pe care o dă Dumnezeu, prin credinţă şi care duce la credinţă…

Romani 1:17

Continuând analogia omului ce se îneacă, daţi-mi voie să mai adaug şi faptul că este important să ştii că te îneci. Dacă eşti convins că te menţii la suprafaţă numai bine, vei respinge orice fel de ajutor. Cu toate acestea, chiar dacă ştii că te îneci, dar eşti prea mândru să ceri ajutor, te vei îneca. Este posibil ca alţii să vadă că ai dificultăţi, dar ei nu te vor putea ajuta până când nu le îngădui să o facă. Este acelaşi lucru şi din punct de vedere spiritual. Trebuie să te vezi pe tine însuţi ca păcătos fără nici o şansă, înainte să poţi fi salvat de datoria păcatului tău. Acesta este punctul de pornire.

Biblia este plină de ilustraţii despre cine este Isus Cristos şi ce a făcut El. Noi putem doar să presupunem care dintre acele ilustraţii le-a folosit Isus când i-a învăţat pe ucenici. Fără îndoială El le-a folosit pe majoritatea sau pe toate cele pe care le-am abordat noi. Probabil că a folosit şi mai multe. Când a terminat de vorbit, camera trebuie să fi fost cufundată în tăcere. Întrebarea care a rămas pentru ucenicii lui Isus este aceeaşi întrebare care ne rămâne şi nouă. În cine vă puneţi încrederea? În dumneavoastră înşivă, în religia dumneavoastră, în ideile dumneavoastră, în faptele dumneavoastră bune, sau în faptul că Isus a murit în locul dumneavoastră pentru a plăti datoria păcatului dumneavoastră?

Acum ar trebui să aibă sens. Dacă v-ar întreba cineva: “De ce a murit Isus?” ar trebui să puteţi răspunde:

Păcatul cere moarte. În loc ca fiecare dintre noi să murim pentru păcatul nostru şi să plătim consecinţele lui veşnice, Isus a murit în locul nostru, luând acele consecinţe asupra Lui Însuşi. El este înlocuitorul nostru.

Dacă cineva v-ar întreba: “Cum pot ajunge în Cer?” ar trebui să puteţi răspunde:

Pentru a trăi în Cer trebuie să fim curaţi şi desăvârşiţi, aşa cum Dumnezeu este curat şi perfect. Dacă ne punem încrederea în Dumnezeu, crezând că atunci când Isus murea pe cruce, El murea în locul nostru - pentru păcatele noastre, atunci Dumnezeu ne va îmbrăca cu neprihănirea Lui şi vom fi acceptaţi în totalitate.

Isus a luat păcatul nostru şi ne oferă neprihănirea Lui.

Capitolul Cincisprezece

Secțiunea 1 — Eu Ce Să Fac?

În zilele imediat următoare învierii lui Isus, El a petrecut timp cu ucenicii Săi şi…

…li S-a înfăţişat viu, prin multe dovezi, arătându-li-Se deseori timp de patruzeci de zile, şi vorbind cu ei despre lucrurile privitoare la Împărăţia lui Dumnezeu.

Fapte 1:3

La sfârşit, Isus i-a dus înapoi într-un loc familiar, la vreo trei kilometri de Ierusalim.

El i-a dus afară până spre Betania. Şi-a ridicat mâinile, şi i-a binecuvântat. Pe când îi binecuvânta, S-a despărţit de ei, şi a fost înălţat la cer.

Luca 24:50,51

Şi cum stăteau ei cu ochii pironiţi spre cer, pe când Se suia El, iată că li s-au arătat doi bărbaţi îmbrăcaţi în alb, şi au zis: “Bărbaţi Galileeni, de ce staţi şi vă uitaţi spre cer? Acest Isus, care S-a înălţat la cer din mijlocul vostru, va veni în acelaşi fel cum L-aţi văzut mergând la cer.”

Fapte 1:10,11

Îngerii au spus că Isus va veni înapoi. Dacă ar fi să studiem Biblia în continuare, am vedea că are multe de spus despre acel eveniment viitor.[1] În acelaşi mod în care Dumnezeu Şi-a ţinut promisiunea dată în profeţiile despre prima Lui venire, putem să fim siguri că El Îşi va ţine Cuvântul privitor şi la a doua Lui venire. Ca întotdeauna.

Restul Bibliei vorbeşte despre evenimente legate de viaţa ucenicilor care au ajuns să fie cunoscuţi sub numele de apostoli. Aceşti urmaşi ai lui Isus le-au spus mulţimilor de oameni despre El.

Cuvântul lui Dumnezeu se răspândea tot mai mult, numărul ucenicilor se înmulţea mult în Ierusalim, şi o mare mulţime de preoţi [de la templu] veneau la credinţă.

Fapte 6:7

Chiar şi preoţii care au fost implicaţi în moartea lui Isus au crezut. Dar nu toţi au fost convinşi şi, exact cum au anticipat ucenicii, a existat opoziţie. Un împotrivitor al lui Isus extrem de înfocat a fost un Fariseu tânăr numit Saul, care a ucis şi a întemniţat urmaşi de-ai lui Isus.

Dar Saul sufla încă ameninţarea şi uciderea împotriva ucenicilor Domn ului. S-a dus la marele preot, şi i-a cerut scrisori către sinagogile din Damasc, ca, dacă va găsi pe unii umblând pe Calea credinţei, atât bărbaţi cât şi femei, să-i aducă legaţi la Ierusalim. Pe drum, când s-a apropiat de Damasc, de odată a strălucit o lumină din cer în jurul lui. El a căzut la pământ, şi a auzit un glas, care-i zicea: “Saule, Saule, pentru ce Mă prigoneşti?”

“Cine eşti Tu, Doamne?” a răspuns el.

Şi Domnul a zis: “Eu sunt Isus, pe care-l prigoneşti. “Ţi-ar fi greu să arunci înapoi cu piciorul într-un ţepuş.”

Fapte 9:1-5

Acesta a fost începutul unei vieţi extraordinare. Saul s-a schimbat în mod radical. El a încetat să îi omoare pe credincioşi şi el însuşi a devenit unul. Rolurile s-au schimbat şi prigonitorul a devenit cel prigonit. Odată, au aruncat cu pietre în el şi a fost lăsat să moară. De trei ori a fost bătut cu nuiele; de cinci ori a fost biciuit; de trei ori a naufragiat (în timpul unui naufragiu a plutit pe mare timp de douăzeci şi patru de ore). Toate acestea s-au întâmplat când Saul încerca să le spună altora despre propriul crez că Isus era Mântuitorul Promis. Acest Saul nu a fost altul decât cel cunoscut ca Apostolul Pavel, cel care a scris o parte semnificativă a Bibliei.

Iar şi iar, am văzut în Scriptură că Dumnezeu punea întrebări ce te provocau să te gândeşti. Aceste întrebări aveau scopul de a expune şi a clarifica gândurile cele mai profunde ale unei persoane, astfel încât cel chestionat să se confrunte cu realitatea. Şi Saul a fost confruntat de Dumnezeu şi i s-a pus o întrebare.

“Saule, Saule, de ce mă prigoneşti?”

Într-un fel, Dumnezeu spunea: “Saule, de ce eşti duşmanul meu când ai putea să-Mi fii prieten?” Răspunsul lui Saul demonstrează că el ştia exact cine îi punea această întrebare. El a spus: “Doamne”.

Dacă noi am avea norocul să Îl întâlnim pe Dumnezeu în persoană, nu pot să nu mă gândesc că ar începe conversaţia cu o întrebare. Probabilitatea să fii confruntat ca Saul este foarte mică; în Scriptură li s-a întâmplat doar câtorva oameni. Chiar dacă este posibil să nu fim confruntaţi personal, noi suntem totuşi puşi în faţa a ceea ce Dumnezeu a înregistrat în Biblie. Aşa cum am spus în prefaţă, Biblia, prin natura ei, ne cere să facem o alegere. Dumnezeu Însuşi ne pune o întrebare.

Pe măsură ce aţi citit cartea aceasta, aţi auzit datele problemei. Acum sunteţi răspunzător pentru ceea ce ştiţi. Dumnezeu întreabă acum: “Îl vei recunoaşte şi vei crede în Isus ca Mântuitor al tău personal – în Cel care a plătit datoria păcatului tău?”

Nu răspundeţi fără să vă gândiţi. Poate că deja v-aţi gândit. Pe de altă parte, este posibil să aveţi nevoie de timp să cântăriţi întrebarea.

Dacă răspundeţi: “NU, eu nu cred că Isus este Izbăvitorul meu”, atunci restul acestui capitol va avea puţină relevanţă pentru dumneavoastră. Sunteţi binevenit să îl citiţi, dar aş sugera să săriţi peste această secţiune şi să terminaţi cu următoarea secţiune intitulată Timpul Potrivit. Biblia spune că dacă respingem mesajul crucii, atunci restul Scripturii nu va fi înţeleasă corect fiindcă…

…este acoperită pentru cei ce sunt pe calea pierzării, a căror minte necredincioasă a orbit-o dumnezeul veacului acestuia [Satan], ca să nu vadă strălucind lumina Evangheliei [veştii bune] slavei lui Cristos, care este chipul lui Dumnezeu.

2 Corinteni 4:3,4

Pe de altă parte, dacă răspundeţi: “DA, aş vrea să fiu unul care poate spune că Isus a plătit datoria păcatului său” sau “DA, eu cred că El a plătit datoria păcatului meu”, atunci continuaţi să citiţi. Restul Bibliei este scris pentru oameni ca dumneavoastră.

Dacă aţi răspuns: “DA”, atunci înţelegeţi că Dumnezeu v-a iertat păcatul, şi a restaurat relaţia Lui cu dumneavoastră?

Dacă aţi răspuns cu toată sinceritatea la aceste întrebări spunând DA, atunci, pe baza a ceea ce spune Biblia, puteţi să aveţi siguranţa că păcatul vă este iertat şi că relaţia cu Dumnezeu vă este refăcută.

Dacă credeţi că Isus a murit în locul dumneavoastră — pentru păcatul dumneavoastră, atunci puteţi să aveţi încredere totală în faptul că Certificatul dumneavoastră de Datornic a fost achitat în totalitate.

Pe voi, care eraţi morţi în greşelile voastre… Dumnezeu v-a adus la viaţă împreună cu El, după ce ne-a iertat toate greşelile. A şters zapisul cu poruncile lui, care stătea împotriva noastră şi ne era potrivnic, şi l-a nimicit, pironindu-l pe cruce.

Coloseni 2:13,14

Datoria păcatului dumneavoastră a fost ţintuită pe cruce cu două mii de ani în urmă. Prin credinţa dumneavoastră în El, Dumnezeu spune acum că…

“…nu-Mi voi mai aduce aminte de păcatele lor, nici de fărădelegile lor.”

Evrei 10:17

Iertarea lui Dumnezeu este deplină.

Ci cât sunt de sus cerurile faţă de pământ, atât este de mare bunătatea Lui pentru cei ce se tem [sau îl respectă] de El; cât este de departe răsăritul de apus, atât de mult depărtează El fărădelegile noastre de la noi.

Psalmi 103:11,12

Căci, dacă este cineva în Cristos, este o făptură nouă. Cele vechi s-au dus: iată că toate lucrurile s-au făcut noi.

2 Corinteni 5:17

Acum, în locul morţii veşnice în iazul de foc, Isus spune:

“Să nu vi se tulbure inima. Aveţi credinţă în Dumnezeu, şi aveţi credinţă în Mine. În casa Tatălui Meu sunt multe locaşuri. Dacă n-ar fi aşa, v-aş fi spus. Eu Mă duc să vă pregătesc un loc. Şi după ce Mă voi duce şi vă voi pregăti un loc, Mă voi întoarce şi vă voi lua cu Mine, ca acolo unde sunt Eu, să fiţi şi voi. Ştiţi unde Mă duc, şi ştiţi şi calea într-acolo.”

Ioan 14:1-4

Fiind un credincios, viaţa dumneavoastră continuă încă, dar acum sunteţi asigurat cu un destin veşnic în Cer. Isus spune că pregăteşte un loc pentru dumneavoastră. Acum puteţi spune cu încredere că sunteţi un cetăţean al Cerului. Relaţia dumneavoastră cu Dumnezeu este refăcută.

Aşa cum odată v-aţi născut într-o familie pământească, Biblia spune că acum v-aţi născut în familia lui Dumnezeu. Şi în acelaşi mod în care părinţii dumneavoastră vor rămâne părinţii dumneavoastră, indiferent de ce se întâmplă, odată ce vă naşteţi în familia lui Dumnezeu, nu puteţi să vă deznaşteţi. Este important de înţeles că atunci când este vorba de relaţia dumneavoastră cu Dumnezeu, destinul dumneavoastră veşnic este hotărât o dată pentru totdeauna. Dumneavoastră aparţineţi familiei lui Dumnezeu pentru veşnicie.[2]

V-am scris aceste lucruri ca să ştiţi că voi, care credeţi în Numele Fiului lui Dumnezeu, aveţi[3] viaţa veşnică.

1 Ioan 5:13

Căci sunt bine încredinţat că nici moartea, nici viaţa, nici îngerii, nici stăpânirile, nici puterile, nici lucrurile de acum, nici cele viitoare, nici înălţimea, nici adâncimea, nici o altă făptură, nu vor fi în stare să ne despartă de dragostea lui Dumnezeu, care este în Isus Cristos, Domnul nostru.

Romani 8:38,39

Deşi acum sunteţi parte a familiei lui Dumnezeu (relaţie), Biblia spune că veţi continua să păcătuiţi. Când se întâmplă acest lucru, are loc o ruptură în părtăşia din familie.

Părtăşia este diferită de relaţie. De exemplu, dacă un tată îi cere fiului său să tundă iarba, dar în loc să o facă fiul pleacă la pescuit, lucrurile nu vor merge bine când tata se va întoarce acasă. Va exista o barieră între tată şi fiu, şi probabil că aţi simţi-o dacă ai fi acolo. Este adevărat că tatăl şi fiul sunt încă înrudiţi — relaţia lor nu s-a schimbat — dar părtăşia din familie s-a stricat. Cu toate acestea, Biblia are o soluţie.

Când păcătuim, ni se spune să recunoaştem fapta înaintea lui Dumnezeu, şi dacă am greşit faţă de aproapele nostru, noi trebuie să căutăm să ne împăcăm şi cu el. Dumnezeu a promis că…

Dacă ne mărturisim păcatele, El este credincios şi drept, ca să ne ierte păcatele şi să ne curăţească de orice nelegiuire.

1 Ioan 1:9

Părtăşia noastră cu Dumnezeu va fi refăcută imediat ce ne recunoaştem păcatul.

Responsabilitatea Ta

Îmi amintesc un timp când, după ce am terminat un studiu pe marginea acestui material cu un cuplu, soţul mi-a spus: “John, ştiu că sunt un păcătos fără nici o şansă.” Apoi el a prezentat o scurtă privire de ansamblu asupra Bibliei pentru a mă asigura că ştie că nu putea face nimic bun prin puterile proprii pentru a fi pe placul lui Dumnezeu. El a rezumat totul cu o explicaţie clară a credinţei lui în ceea ce Isus a făcut pe cruce pentru el. Apoi el a spus: “John, tu ai un fiu. În acelaşi fel în care eu nu a trebuit să fac nimic pentru a deveni un membru al familiei lui Dumnezeu, nici fiul tău nu a făcut nimic pentru a deveni membru al familiei tale. Dar acum, fiindcă el este membru, el are responsabilităţi: el duce gunoiul, el ajută la spălatul vaselor, şi aşa mai departe.” Apoi a întrebat: “Ca membru al familiei lui Dumnezeu, care sunt responsabilităţile mele?”

Aceasta era o întrebare foarte potrivită, o întrebare la care răspunde restul Bibliei. Scriptura spune că viaţa pe care o trăieşte o persoană este determinată de lucrurile pe care se concentrează ea, de lucrurile spre care îşi orientează atenţia. Aceasta nu este un soi de joc al minţii. Are de-a face cu centrul atenţiei dumneavoastră. Dacă vă concentraţi asupra dumneavoastră, veţi deveni foarte egocentric. Dacă vă concentraţi asupra lui Dumnezeu, veţi descoperi că viaţa dumneavoastră Îi aduce cinstea şi gloria pe care o merită. De aceea pentru a fi un credincios responsabil:

1. Trebuie să vă concentraţi asupra a ceea ce aveţi acum prin Isus, care include lucrurile pe care le vedeţi înşirate pe pagina 285 Ceea ce aveţi acum este ceea ce este amintit ca poziţia dumneavoastră în Cristos. Dumnezeu vrea să vă bucuraţi de faptul că păcatele dumneavoastră sunt iertate şi că acum aveţi o viaţa nouă.

2. Trebuie să vă concentraţi asupra cunoaşterii lui Isus. Apostolul Pavel a scris că năzuinţa fierbinte a vieţii lui era…

…privesc toate aceste lucruri ca o pierdere, faţă de preţul nespus de mare al cunoaşterii lui Cristos Isus, Domnul meu. Pentru El am pierdut toate şi le socotesc ca un gunoi, ca să câştig pe Cristos, şi să fiu găsit în El, nu având o neprihănire a mea, pe care mi-o dă Legea, ci aceea care se capătă prin credinţa în Cristos, neprihănirea, pe care o dă Dumnezeu, prin credinţă. Şi să-l cunosc pe El…

Filipeni 3:8-10

Când vă concentraţi atenţia asupra Domnului, vă luaţi ochii de la dumneavoastră înşivă. Deveniţi captivat de dorinţa de a fi pe placul Lui şi de a-i sluji pe alţii. Este ca şi un tânăr cu prietena lui — tot timpul îi este investit în a o cunoaşte.

3. Trebuie să vă concentraţi asupra încrederii dumneavoastră zilnice în El, în toate situaţiile vieţii, fiindcă puteţi avea siguranţa că El este capabil să dea soluţie la toate grijile dumneavoastră. Isus a spus…

“Veniţi la Mine, toţi cei trudiţi şi împovăraţi, şi Eu vă voi da odihnă.”

Matei 11:28

Pe măsură ce aplicaţi aceste adevăruri, veţi descoperi că veţi creşte dintr-un copil din punct de vedere spiritual, într-un adult matur spiritual. Dacă veţi începe să vă gândiţi că toate acestea se întâmplă din cauza unei superdiscipline de vreun fel pe care ţi-o aplici, este important să înţelegi că…

…Acela care a început în voi această bună lucrare, o va isprăvi până în ziua lui Isus Cristos…

Filipeni 1:6

La fel cum nu este nici normal şi nici sănătos ca un bebeluş să rămână un bebeluş toată viaţa, nu este bine nici pentru o persoană care este un copil nou-născut al lui Dumnezeu să rămână un bebeluş din punct de vedere spiritual. Din păcate lucrul acesta este mult prea obişnuit, dar nimeni nu trebuie să fie aşa. Focalizaţi-vă atenţia asupra a ceea ce trebuie şi veţi creşte.

Duşmani

Există anumite lucruri — duşmani — care pot să îţi distragă atenţia şi să împiedice creşterea ta spirituală.

1. Natura noastră omenească.[4] Dacă a existat vreodată un caz de a fi cel mai mare duşman al propriei persoane, acesta ar fi el. Biblia spune că natura noastră păcătoasă nu este niciodată satisfăcută. Ea doreşte întotdeauna mai mulţi bani, mai multă atenţie, o personalitate diferită, un aspect exterior mai plăcut, ceva mai bun, ceva mai mare, iar şi iar, la infinit. Este posibil să fie satisfăcută pe moment, dar apoi va dori ceva mai mult pentru a umple gaura neagră a sentimentelor şi dorinţelor. Natura noastră umană are o singură şi unică prioritate — EUL nostru. Scriptura spune…

…umblaţi cârmuiţi de Duhul, şi nu împliniţi poftele firii pământeşti.

Galateni 5:16

Dar cum vom trăi cârmuiţi de Duhul? Totul se întoarce la concentrare. Pe măsură ce ne concentrăm asupra lucrurilor lui Dumnezeu, dorinţele naturii păcătoase sunt înlocuite de o dorinţă mai puternică de a fi pe placul Creatorului-Proprietar al nostru.

Ni se spune să ne tratăm natura păcătoasă ca şi cum ea ar fi moartă. Trebuie să îi ignorăm cerinţele şi dorinţele în mod activ şi agresiv.

…omorâţi mădularele voastre care sunt pe pământ: curvia, necurăţia, patima, pofta rea, şi lăcomia…

Coloseni 3:5

De exemplu, înainte să mă căsătoresc am avut mai multe prietene. Acestea au fost relaţii sincere. Dar când m-am căsătorit toate acele relaţii de mai înainte s-au sfârşit. Au murit. Acum sunt prins într-o relaţie nouă — doresc să fiu pe placul soţiei mele. Ea a devenit prioritatea mea. Ar fi greşit să îngădui ca gândurile mele să se concentreze asupra unei prietene anterioare. În acelaşi fel, înainte să credeţi, aţi avut doar natura păcătoasă de satisfăcut. Dar acum, fiind un credincios, Dumnezeu vrea să lăsaţi acel lucru în urmă şi să vă lăsaţi înrobit de dorinţa de a fi pe placul Lui şi de a-i sluji pe alţii.

…să dăm la o parte orice piedică, şi păcatul care ne înfăşoară aşa de lesne, şi să alergăm cu stăruinţă în alergarea care ne stă înainte. Să ne uităm ţintă la [să ne concentrăm asupra]… Isus…

Evrei 12:1,2

Acest sfat biblic merge în sens opus cu majoritatea sfaturilor pe care le primim azi. În zilele noastre ni se spune să săpăm în trecutul nostru pentru a căuta răspunsuri la problemele noastre. Orice lucru rău trebuie îndreptat şi, dacă am fost răniţi, atunci trebuie să fim trataţi cu milă, ca nişte victime.

Rezultatul final al acestui sfat este că ne concentrăm asupra noastră. Devenim obsedaţi de noi înşine. În opoziţie, Biblia ne spune să uităm de noi, inclusiv de păcatul nostru. Dacă întradevăr am fost răniţi, trebuie să iertăm, oricât de greu ar fi.

Dimpotrivă, fiţi buni unii cu alţii, miloşi, şi iertaţi-vă unul pe altul, cum v-a iertat şi Dumnezeu pe voi în Cristos.

Efeseni 4:32

E posibil să pară ciudat, dar în procesul iertării altora, experimentăm vindecare în vieţile noastre. Isus, care ştia cu siguranţă ce înseamnă să I se greşească, a spus…

“V-am spus aceste lucruri, pentru ca bucuria Mea să rămână în voi, şi bucuria voastră să fie deplină.”

Ioan 15:11

2. Sistemul lumii: Biblia spune că sistemul lumii are un impact negativ asupra noastră din punct de vedere spiritual, distrăgându-ne atenţia de la Isus şi îndreptând-o spre lucruri pieritoare. Noi avem responsabilitatea să discernem ce tinde să ne tragă înapoi în tipare vechi, păcătoase şi să evităm acele lucruri care ne distrag atenţia.

Căci harul lui Dumnezeu… ne învaţă s-o rupem cu păgânătatea şi cu poftele lumeşti, şi să trăim în veacul de acum cu cumpătare, dreptate şi evlavie, aşteptând fericita noastră nădejde şi arătarea slavei marelui nostru Dumnezeu şi Mântuitor Isus Cristos.

Tit 2:11-13

3. Diavolul: Deşi Satan a fost învins, el încă mai încearcă în mod activ să ne influenţeze. Dumnezeu nu l-a anihilat pe Diavol când noi am devenit credincioşi. Ci mai degrabă, noi suntem responsabili să ne opunem ispitelor lui şi să căutăm putere doar în Dumnezeu.

Supuneţi-vă dar lui Dumnezeu. Împotriviţi-vă diavolului, şi el va fugi de la voi.

Iacov 4:7

Satan foloseşte cu şiretenie influenţa lumii şi natura noastră umană egocentrică pentru a ne ispiti, pentru a ne orienta atenţia în altă direcţie. Vă puteţi aştepta ca el să planteze îndoială în mintea dumneavostră, chiar şi legat de decizia pe care aţi luat-o să vă încredeţi în Isus. El va spune că credinţa dumneavoastră nu era suficient de mare sau va pune la îndoială faptul că aţi înţeles totul bine. Amintiţi-vă, el a făcut acest lucru şi cu Adam şi cu Eva. Împotriviţi-vă lui şi faceţi ceea ce a făcut Isus. Duceţi-vă la Biblie pentru ajutor.

Este interesant că pe măsură ce combatem influenţa acestor trei duşmani, pe măsură ce ne concentrăm pe ceea ce trebuie, vom dezvolta o temelie spirituală puternică.

Prieteni

Scriitorii Bibliei ne mai spun că există şi prieteni care ne vor ajuta să stabilim şi să păstrăm concentrarea noastră pe ceea ce trebuie.

1. Dumnezeu Însuşi: Când v-aţi încrezut în Isus, Biblia spune că Duhul Sfânt a intrat în dumneavoastră, a venit să locuiască în dumneavoastră. Acum El este accesibil în mod constant — pentru a vă încuraja când sunteţi descurajat, pentru a vă îndemna să trăiţi cu hotărâre pentru El, pentru a vă mustra când alunecaţi în păcat. Duhul Sfânt este un companion atât de credincios încât este numit Mângâietorul, Ajutorul, Apărătorul — toate acestea fiind nume ale lui Dumnezeu.

“Dar Mângâietorul, adică Duhul Sfânt, pe care-l va trimete Tatăl, în Numele Meu, vă va învăţa toate lucrurile, şi vă va aduce aminte de tot ce v-am spus Eu.”

Ioan 14:26

În calitate de părinţi ne bucurăm când copiii noştri duc la bun sfârşit un scop prestabilit, sau când se comportă într-un mod plăcut nouă. În calitate de copii ai lui Dumnezeu, este important să ne comportăm într-un mod care să-i aducă cinste, şi nu ruşine, numelui Tatălui nostru ceresc. Ascultarea noastră dovedeşte că Îi dăm lui Dumnezeu cinstea şi respectul care I se cuvine.

“Vrednic eşti Doamne şi Dumnezeul nostru, să primeşti slava, cinstea şi puterea, căci Tu ai făcut toate lucrurile, şi prin voia Ta stau în fiinţă şi au fost făcute!”

Apocalipsa 4:11

2. Credinţă: Procesul creşterii spirituale este deseori amintit în Biblie ca umblare cu Dumnezeu. Creşterea spirituală are loc pas cu pas. În acelaşi mod în care am devenit membri ai familiei lui Dumnezeu prin credinţă, trebuie să umblăm cu Dumnezeu prin credinţă.

Astfel dar, după cum aţi primit pe Cristos Isus, Domnul, aşa să şi umblaţi în El, fiind înrădăcinaţi şi zidiţi în El, întăriţi prin credinţă, după învăţăturile care v-au fost date, şi sporind în ea cu mulţumiri.

Coloseni 2:6,7

Amintiţi-vă, credinţa se bazează pe adevărurile care se găsesc în Biblie. Este important să nu umblăm cu Dumnezeu pe baza modului în care ne simţim. Posibil să vă treziţi dimineaţa congestionat şi cu febră. Dar aceasta nu înseamnă că nu mai sunteţi parte a familiei părinţilor dumneavoastră, sau, de ce nu, a familiei lui Dumnezeu. Uneori posibil să nu vă simţiţi foarte spiritual, dar lucrul acesta nu va determina cât de bine umblaţi cu Dumnezeu. Umblarea noastră zilnică este determinată de alegerile pe care le facem. Dacă facem alegeri înţelepte, ne vom însuşi înţelepciunea lui Dumnezeu. Dacă luăm decizii neînţelepte, vom da dovadă de imaturitate şi vom rămâne copii din punct de vedere spiritual. Alegerile pe care le facem sunt călăuzite de Dumnezeu pe măsură ce citim Biblia.

3. Biblia: Este o sursă a puterii zilnice, călăuza noastră.

Toată Scriptura este insuflată de Dumnezeu şi de folos ca să înveţe, să mustre, să îndrepte, să dea înţelepciune în neprihănire, pentru ca omul lui Dumnezeu să fie desăvârşit şi cu totul destoinic pentru orice lucrare bună.

2 Timotei 3:16,17

Biblia se compară pe ea însăşi cu mâncare spirituală. Cu cât o studiaţi mai mult, cu atât veţi deveni mai puternic din punct de vedere spiritual. Dumnezeu vă va vorbi prin Biblie — nu audibil, ci în mintea dumneavoastră. Este una dintre elementele esenţiale în dezvoltarea părtăşiei dumneavoastră cu Dumnezeu. Citirea Scripturii este modul în care ajungeţi să Îl cunoaşteţi. Fără hrana constantă ce se găseşte în ea, veţi rămâne bebeluş din punct de vedere spiritual.

Dacă nu deţineţi o Biblie, cumpăraţi una. Începeţi prin a citit întreaga Evanghelie după Ioan. Poate fi citită ca o poveste, de aceea nu este foarte dificilă. Apoi recitiţi cartea aceasta, Străinul, şi căutaţi fiecare referinţă dată aici în Biblia dumneavoastră. La început va merge mai încet, dar veţi fi surprins de cât de repede vă veţi obişnui. Subliniaţi versetele folosind un creion colorat. Vă va ajuta să le găsiţi uşor, şi să vă reamintească ce aţi învăţat. Este posibil să fiţi gata să citiţi cărţile Faptele Apostolilor şi Romani după ce aţi citit Străinul a doua oară. Dacă nu înţelegeţi ceva, notaţi acel lucru şi continuaţi să citiţi. Încet-încet, totul va începe să aibă sens.

4. Rugăciunea: Rugăciunea înseamnă pur şi simplu a vorbi cu Dumnezeu. Nu trebuie să vă plecaţi capul şi să vă închideţi ochii, deşi nu strică dacă vă ajută să ignoraţi elementele disturbatoare. Fiindcă Dumnezeu vă cunoaşte gândurile şi este prezent pretutindeni, veţi putea înălţa rugăciunea către El în linişte, oricând, şi El o va auzi. Nu este necesar să vă rugaţi cu voce tare.

Nu vă îngrijoraţi de nimic; ci în orice lucru, aduceţi cererile voastre la cunoştinţa lui Dumnezeu, prin rugăciuni şi cereri, cu mulţămiri. Şi pacea lui Dumnezeu, care întrece orice pricepere, vă va păzi inimile şi gândurile în Cristos Isus.

Filipeni 4:6,7

Rugăciunea este un mod de exprimare a îngrijorărilor, durerilor, cererilor sau a mulţumirii noastre faţă de Dumnezeu.

5. Alţi credincioşi: Biblia ne spune că vom dobândi maturitate spirituală prin prietenii cu alţii care cred Scripturile. Acest lucru este vital.

Să veghem unii asupra altora, ca să ne îndemnăm la dragoste şi la fapte bune.

Să nu părăsim adunarea noastră, cum au unii obicei; ci să ne îndemnăm unii pe alţii, şi cu atât mai mult, cu cât vedeţi că ziua [întoarcerii lui Isus] se apropie.

Evrei 10:24,25

Majoritatea prieteniilor dumneavoastră cu alţi credincioşi vor fi legate în contextul unei biserici, cu toate acestea, există câteva lucruri la care trebuie să fim atenţi.

Amintiţi-vă, Satan vine sub înfăţişarea unui înger de lumină. Lui îi place religia. Din cauza aceasta, trebuie să înţelegeţi că există mulţi păstori falşi şi multe oi prefăcute. Doar fiindcă oamenii vorbesc despre Dumnezeu, nu înseamnă că sunt credincioşi adevăraţi. Bisericile variază de la bune la rele în înţelegerea şi aplicarea adevărului. Biblia spune că vor exista atât învăţători adevăraţi cât şi învăţători mincinoşi când se va întoarce Isus a doua oară şi atunci El îi va face cunoscuţi şi pe unii şi pe alţii. Până atunci, discerne. Puneţi următoarele întrebări:

• Biserica respectivă crede că Biblia este Cuvântul lui Dumnezeu adevărat, inspirat, fără nici o greşeală în scrierile originale? Aveţi grijă cu cei care spun că ea conţine doar Cuvântul lui Dumnezeu.

• Biserica respectivă crede Biblia în mod literal, sau afirmă că anumite părţi sunt doar fabule sau povestiri abstracte? (de ex. Biblia ne spune că există un Iad real, un Diavol real, un Rai real, etc.)

• Biserica respectivă crede în evenimente ca şi cea a naşterii lui Isus dintr-o fecioară? Aveţi grijă cu cei care spun că se vroia a spune femeie tânără, că Maria nu era fecioară.

• Biserica respectivă crede că Isus este Dumnezeu pe deplin şi om pe deplin? Aveţi grijă cu cei care spun că Isus era doar un alt Dumnezeu, şi că noi suntem dumnezei asemeni Lui. În acelaşi mod, evitaţi-i pe cei care spun că Isus a fost doar un mare învăţător.

• Biserica respectivă crede în Trinitate?

• Biserica respectivă înţelege că Isus a murit în locul nostru, pentru datoria păcatului nostru? Dacă biserica este neclară cu privire la acest subiect, sau simţiţi că trebuie să faceţi ceva în plus pentru a fi acceptat de Dumnezeu, cum ar fi botezul sau alte ritualuri speciale — atenţie.

• Biserica respectivă are o reputaţie bună? Întâlnirile ei sunt cunoscute pentru comportamente bizare sau fără rânduială? Are standarde morale înalte? Aspectele financiare par să fie dubioase?

Dacă biserica poate fi pusă la îndoială într-una dintre aceste aspecte, atunci există o probabilitate mare ca să greşească şi în alte învăţături. Aceste întrebări au scopul să scoată la iveală simptome ale unor probleme mai profunde. Ar trebui să vă simţiţi în totalitate liber să cereţi liderilor bisericii să răspundă la anumite întrebări. Orice evitare a răspunsului din partea lor ar trebui să vă pună în gardă. Nu vă lăsaţi păcălit de cât de amabil este predicatorul sau de cât de convingător comunică el. Amintiţi-vă, multe biserici nu împlinesc Biblia. Nu există o biserică perfectă, dar aceste întrebări vă vor ajuta să găsiţi un grup de credincioşi care să creadă ceea ce credeţi dumneavoastră.

E posibil ca întreaga noţiune de biserică să genereze bătaia de joc a familiei şi prietenilor dumneavoastră. Este posibil să aveţi parte de o experienţă dificilă, umilitoare. E posibil ca mândria să vrea să vă vină în ajutor, dar amintiţi-vă de unde vine mândria, şi căutaţi un grup de credincioşi chiar şi în aceste condiţii. Ideea de a ne aduna pentru întărire reciprocă a fost ideea lui Dumnezeu. Daţi-mi voie să vă asigur că este importantă pentru creşterea dumneavoastră de credincios. Alţi credincioşi pot fi de un ajutor fantastic în a vă încuraja în călătoria spirituală.

6. Muzica: Împăratul David a scris unele dintre primele cântări sau Psalmi cu scopul de a ne încuraja inimile. De atunci, alţi credincioşi au scris versuri excelente despre Dumnezeu. Din nou, atenţie – există atât muzică bună cât şi muzică rea. Folosiţi-vă de acelaşi fel de discernământ ca şi în alegerea unei biserici. Bazat pe ceea ce aţi studiat, hotărâţi dacă cuvintele cântate sunt adevărate sau neadevărate. Dumnezeu vă va ajuta.

7. Spune altora: Ucenicii au mers pretutindeni spunându-le altora despre această veste bună. Puteţi face acelaşi lucru. Este încurajator să vezi prieteni care ajung la aceeaşi înţelegere. Dar amintiţi-vă, Dumnezeu a dat oamenilor posibilitatea de a alege liber, deci respectaţi acest lucru. Aveţi răbdare în abordare şi atenţie în ceea ce spuneţi. Nu încercaţi să le vârâţi ceva pe gât. Biblia ne spune să fim martori, nu avocaţi. Un martor explică ceva; un avocat argumentează şi încearcă să convingă. Şi numai a da cartea aceasta unui prieten poate să îl ajute să înţeleagă.

8. O nădejde viitoare: Biblia spune că într-o zi, Isus Se va întoarce pe Pământ.

Nu voim, fraţilor, să fiţi în necunoştinţă despre cei ce au adormit, ca să nu vă întristaţi ca ceilalţi, care n-au nădejde. Căci dacă credem că Isus a murit şi a înviat, credem şi că Dumnezeu va aduce înapoi împreună cu Isus pe cei ce au adormit în El. Iată, în adevăr, ce vă spunem, prin Cuvântul Domnului: noi cei vii, care vom rămânea până la venirea Domnului, nu vom lua-o înaintea celor adormiţi.

Căci însuşi Domnul, cu un strigăt, cu glasul unui arhanghel şi cu trâmbiţa lui Dumnezeu, Se va pogorî din cer, şi întâi vor învia cei morţi în Cristos. Apoi, noi cei vii, care vom fi rămas, vom fi răpiţi toţi împreună cu ei, în nori, ca să întâmpinăm pe Domnul în văzduh; şi astfel vom fi totdeauna cu Domnul. Mângâiaţi-vă dar unii pe alţii cu aceste cuvinte.

1 Tesaloniceni 4:13-18

Bine, sunt multe alte lucruri care ar fi putut fi scrise. Dar dacă sunteţi unul dintre aceia care şi-au pus încrederea în Cristos, atunci este bine de ştiut că Dumnezeu promite să vă conducă pas cu pas. Aţi început acum un pelerinaj spiritual. Îndreptaţi-vă ochii spre El; faceţi-L centrul atenţiei dumneavoastră. Studiaţi-vă harta, Biblia, în mod regulat. Calea nu va fi întotdeauna lină, dar Dumnezeu va fi cu dumneavoastră – El v-a promis. Călătorie plăcută.

Dumnezeul păcii, care, prin sângele legământului celui veşnic, a sculat din morţi pe Domnul nostru Isus, marele Păstor al oilor, să vă facă desăvârşiţi în orice lucru bun, ca să faceţi voia Lui, şi să lucreze în noi ce-i este plăcut, prin Isus Cristos. A Lui să fie slava în vecii vecilor! Amin.

Evrei 13:20,21

Secțiunea 2 — Timpul Potrivit

Există şi cei care, după ce citesc Biblia şi înţeleg ce are să spună ea, decid să rişte. Ei decid să nu creadă. Ei aleg să:

• Ignore mesajul.

• Să îl respingă în mod direct.

• Să îşi vadă de viaţa lor, uitându-l.

• Să schimbe mesajul ei.

…şi speră ca Biblia să greşească.

Irod Agripa şi-a asumat un astfel de risc. Fiind nepot al lui Irod cel Mare şi văr al lui Irod Antipa, el trebuie să se fi informat în taină despre bârfa ce se auzea în palatul regal despre Isus. Fără îndoială că spionii i-au raportat fiecare cuvânt pe care îl rostea profetul din Nazaret. Dar Irod avea statut; el era un om important. Şi decât să se smerească înaintea Împăratului Împăraţilor, el a continuat să-şi trăiască viaţa pentru el însuşi. El a câştigat chiar mai multă popularitate decapitându-l pe unul dintre ucenicii lui Isus. Dar apoi…

Într-o zi anumită, Irod s-a îmbrăcat cu hainele lui împărăteşti, a şezut pe scaunul lui împărătesc, şi le vorbea. Norodul a strigat: “Glas de Dumnezeu, nu de om!” Îndată l-a lovit un înger al Domnului, pentru că nu dăduse slavă lui Dumnezeu. Şi a murit mâncat de viermi.

Fapte 12:21-23

Dumnezeu, în harul său, va tolera păcatul pentru o vreme, dar apoi, în dreptatea Sa, El îl va judeca. Judecata poate veni în viaţa aceasta sau va fi păstrată până după moarte, dar va veni cu siguranţă. Irod a murit[5] şi l-a aşteptat veşnicia în iazul de foc. Următorul verset este demn de remarcat…

Însă Cuvântul lui Dumnezeu se răspândea tot mai mult.

Fapte 12:24

V-aş încuraja să nu ignoraţi mesajul Bibliei ca pe ceva nesemnificativ sau să nu vă ocupaţi timpul prea mult pentru a nu-l putea studia în mod corespunzător. Ar fi o tragedie să nu aveţi răbdare pentru a descoperi tot ce trebuie să ştiţi despre viaţă şi moarte.

Un alt contemporan al lui Isus a fost Irod Agripa al II-lea. Fiind strănepot al lui Irod cel Mare, şi fiu al lui Irod Agripa, şi el trebuie să fi ştiut despre Isus. Biblia spune că împăratul Agripa cunoştea foarte bine toate lucrurile referitoare la Isus. Apostolul Pavel[6] a fost arestat şi a depus mărturie înaintea lui. În apărarea lui înaintea lui Agripa, Pavel i-a spus despre Isus. El a zis…

Împăratul ştie aceste lucruri, şi de aceea îi vorbesc cu îndrăzneală; căci sunt încredinţat că nu-i este nimic necunoscut din ele, fiindcă nu s-au petrecut într-un colţ! Crezi tu în Prooroci, împărate Agripa?… Ştiu că crezi.”

Şi Agripa a zis lui Pavel: “Curând mai vrei tu să mă îndupleci să mă fac creştin!”

Fapte 26:26-28

Împăratul părea să-l fi înţeles bine pe Pavel, atât de bine încât chiar a recunoscut că Pavel aproape că l-a convins să creadă. Dar Agripa şi-a asumat un risc. El nu a crezut. El a lăsat ca întrebarea să îi treacă pe lângă urechi pentru ca să evite luarea unei decizii. Din câte ştim noi, Agripa nu a crezut niciodată. El s-a coborât în mormânt cu înţelegerea dar nu şi cu credinţa. A fost alegerea lui.

Pavel s-a apărat şi înaintea unui guvernator roman numit Felix. Pavel a folosit întotdeauna aceste ocazii să dea o explicaţie lungă despre cine este Isus şi ce a făcut El.

După câteva zile, a venit Felix cu nevastă-sa Drusila, care era Iudeică; a chemat pe Pavel, şi l-a ascultat despre credinţa în Cristos Isus. Dar, pe când vorbea Pavel despre neprihănire, despre înfrânare şi despre judecata viitoare, Felix, îngrozit, a zis: “De astădată, du-te; când voi mai avea prilej, te voi chema.”

Fapte 24:24,25

Felix a amânat decizia. El a aşteptat un timp mai potrivit. Este uşor să faci acest lucru, dar Biblia ne reaminteşte că acum este momentul să decizi…

…acum este vremea potrivită… acum este ziua mântuirii.

2 Corinteni 6:2

Noi nu ştim ce ne aşteaptă în viitor, sau cât de repede ne poate fi luată viaţa. Trebuie să luăm o decizie acum. Desigur, lui Felix i-a fost frică, şi uneori şi nouă ni se face frică. Ne întrebăm ce vor crede alţii. Dar de fapt nu contează. Ceea ce contează cu adevărat este ceea ce gândeşte Dumnezeu. Nici istoria biblică, nici cea seculară nu ne spune ce s-a întâmplat cu Felix, dar, din câte ştim noi, el nu a găsit niciodată un prilej să creadă.

Felix mai avea şi alte speranţe…

…el trăgea nădejde că Pavel are să-i dea bani; de aceea trimetea şi mai des să-l cheme, ca să stea de vorbă cu el.

Fapte 24:26

Felix a avut motivaţii ascunse. Interesul declarat despre Isus era distorsionat de dorinţa de a avea câştig financiar. Cu toate acestea, el a vorbit deseori cu Pavel despre Isus. Unii oameni sunt ca Felix. Ei vorbesc foarte mult despre Biblie, dar apoi folosesc mesajul ei pentru folosul propriu. Mulţi oameni recunosc inconsecvenţa, dar unii se lasă înşelaţi. Din cauza unor astfel de ipocriţi, unii susţin că nu vor crede niciodată în Biblie. Dar staţi puţin!! Mesajul Bibliei s-a schimbat? Nu, nici măcar o fărâmă. Ea spune acelaşi lucru indiferent de cum încearcă alţii să o distorsioneze pentru beneficiul lor. Dacă sunteţi unul care este tentat să respingă Biblia din cauza unor indivizi ca Felix, mai gândiţi-vă o dată.

Dacă vă regăsiţi nesigur, neînţelegând, sau respingând pe faţă ceea ce aţi citit, atunci aş îndrăzni să vă sugerez să mai analizaţi puţin Biblia înainte de a clasa cazul. Aşa cum am spus la început, Scriptura are multe lucruri de spus despre viaţă… şi moarte.

Nu vă opriţi din studiu acum.

Sunt în joc viaţa dumneavoastră — şi viaţa de după moarte.

Apendice

Glosar

Altar: o platformă făcută din pământ sau pietre pe care se aduceau jertfe lui Dumnezeu sau altor dumnezei

Amin: (Ebraică/Greacă) un cuvânt de afirmare; o formă de încredinţare, “Aşa este!” sau “Sunt de acord!”

Apostol: (Greacă) unul trimis; folosit cel mai des când se face referire la cei doisprezece ucenici sau la Pavel

Arcă: un recipient; fie mare (vas) sau mic (cutie)

Ava: (Aramaică) echivalent al cuvântului românesc “tăticule” sau “tati”

Binecuvântare: primirea sau acordarea favorii lui Dumnezeu

A blestema: a atrage asupra sau a manifesta neplăcere

Centurion: (Greacă/Latină) un ofiţer în armata romană care era responsabil peste 100 de oameni

Credinţă: a avea încredere sau a-şi pune încrederea în (vezi paginile 108-109)

Cristos: (Greacă) “unsul”, tradus ca Mesia (Ebraică) în Vechiul Testament

Demon: o fiinţă duhovnicească rea creată care îi este loială lui Satan

Diavol: (derivat din Greacă) martor mincinos, pârâş; un alt nume pentru Satan, cel mai puternic dintre fiinţele duhovniceşti rele

Emanuel: (Ebraică/Greacă) “Dumnezeu este cu noi”

Eu Sunt: un nume al lui Dumnezeu, însemnând “Cel care există prin Sine Însuşi” sau “Cel care există prin propria Sa putere”

Evanghelie: vestea bună

Faraon: împăratul Egiptului

Fariseu: un evreu care împlinea Legea cu meticulozitate până într-acolo că inventa legi adiţionale pentru ca să nu încalce poruncile lui Dumnezeu

Fărădelege: vezi Păcat

Fiul lui Dumnezeu: un termen idiomatic, neavând implicaţii fizice, folosit pentru a desemna aceleaşi atribute

Fiul omului: o expresie folosită de Isus prin care făcea referire la Sine Însuşi pentru a accentua umanitatea Sa, dar înţeles de către învăţaţii din antichitate ca un termen care se referă la Mesia

Geneză: (Greacă) începuturi sau origini

Har: bunătatea lui Dumnezeu manifestată faţă de păcătoşi care nu o merită

Isus: (Greacă—derivat din Ebraică) înseamnă Mântuitor, Izbăvitor

A se închina: a declara valoarea lui Dumnezeu

Îndreptăţire: un act juridic prin care Dumnezeu declară o persoană neprihănită în faţa Lui

Îndurare: dragostea lui Dumnezeu manifestată faţă de păcătoşi care nu o merită; milă

Înfiere: ritualul investirii cu drepturi legale de fiu, drepturi complete implicând toate obligaţiile şi privilegiile acestui titlu

Înger: (Greacă) mesager; o fiinţă sau un duh ceresc creat

Legământ: o promisiune, o înţelegere

A mărturisi: a fi de acord cu sau a recunoaşte

Mântuitor: cineva care izbăveşte sau salvează pe altcineva

Mesia: (Ebraică) “unsul”, tradus “Cristos” (Greacă) în Noul Testament

Natură păcătoasă: uneori amintită ca natură umană sau natura lui Adam; o stare

Neprihănit: a fi văzut în relaţie corectă cu Dumnezeu. Aceasta nu înseamnă că o persoană este fără păcat. Poate fi folosit şi când se face referire la modul în care cineva îşi trăieşte viaţa; a avea un mod corect şi bun de a trăi

Păcat: are ideea de a trage o săgeată şi de a rata ţinta, în acest caz ţintind spre sfinţenia lui Dumnezeu, dar a nu o putea atinge; a-L dispreţui pe Dumnezeu şi Cuvântul Său; a refuza să trăieşti aşa cum doreşte Dumnezeu

Pildă: o povestioară scurtă care transmite o învăţătură

A se pocăi: a se răzgândi, a-şi schimba modul de gândire privitor la ceva (vezi pagina 158)

Preot: un om care ducea la bun sfârşit responsabilităţi ce i se dădeau în Cortul Întâlnirii sau la Templu

Profet: un mesager care vorbea în numele lui Dumnezeu

Psalm: (Greacă) un cântec

Rabi: (Greacă) învăţător

A răscumpăra: a cumpăra, cu sensul de a cumpăra un sclav la piaţa de sclavi

Sabat: cea de a şaptea zi a săptămânii; sâmbătă

Sanhedrin: (Greacă) o curte de judecată evreiască formată din şaptezeci şi unu de bărbaţi

Satan: (Ebraică/Greacă) împotrivitor; duşmanul suprem al lui Dumnezeu

Scrib: unul care a făcut copii ale scripturilor în vremurile antice

Sinagogă: (Greacă) adunări; folosit în mod obişnuit făcând referire la clădire

Slavă: literal “a avea greutate”, sensul de valoare

Ucenic: un urmaş

A unge: a turna ulei pe capul persoanei sau pe un obiect, cu scopul de a-l pune deoparte pentru Dumnezeu. Cuvântul a ajuns să însemne sau să se refere la orice a fost ales pentru slujirea lui Dumnezeu.

Note Finale

Capitolul Unu

1. Josh McDowell, Mărturii Care Cer Un Verdict, Societatea Misionară Română, © 1992 pag. 18.

2. Au venit la el nişte oameni, care i-au adus un slăbănog, purtat de patru inşi. Marcu 2:3

3. Illustrated Bible Dictionary, Pt 3, IVP ©The Universities and Colleges Christian Fellowship 1980, pag.1538

4. Philip W. Comfort, The Origin Of The Bible, Mark R. Norton, Texts & Mscripts of the Old Testament, pag. 151 şi următoarele, ©1992 de Tyndale House Pub., Inc.

5. The Works Of Josephus, ©1987 de Hedrickson Publishers, Inc., pag.776

6. Norman L. Geisler şi William E. Nix, From God To Us, How We Got The Bible, ©1974 Moody Press, Chicago, pag.7

7. Azi, învăţaţii Evrei împart Scriptura Ebraică în trei secţiuni—Legea, Scrierile şi Profeţii. Deşi posibil să fi fost stabilită până în secolul doi d.Ch., numai în secolul cinci a fost finalizată divizarea aceasta. Ibid., pag.77-85

Capitolul Doi

1. Galaxia care se vede nu este Calea Lactee, de vreme ce aceasta este imposibil de fotografiat. A fost înlocuită cu una similară, cu Andromeda.

2. Date statistice: The World Book Encyclopedia; Nightwatch, A Practical Guide to Viewing the Universe de Terence Dickinson, pub. Firefly Books, Aprilie 1999. Numărul estimat de galaxii continuă să crească.

3. Iuda 6

4. Luca 20:36. Moarte în sensul fizic. Îngerii nu vor înceta să existe niciodată.

5. Marcu 12:25

6. Lucifer este corespondentul latin pentru “purtător de lumină”. Îşi are originea în numele în latină al planetei Venus, care este deseori amintită ca şi “stea a dimineţii”.

Capitolul Trei

1. Comparaţie: Română Ebraică Traducere literală

Ziua 1 lumină or lumină

Ziua 4 luminători ma-or dătători de lumină

2. Soiurile create iniţial posibil să fi dat naştere la sub-grupuri, care ar fi, ca urmare, clasificate ca şi specii separate. (de ex. câinii dingo, coioţii şi lupii posibil să descindă dintr-un singur soi de câine). Aceasta nu este o formă de evoluţie, de vreme ce nu a fost adăugată nici o informaţie genetică nouă care să nu fi fost posedată de populaţia ancestrală originală.

3. “Oameni perfecţi” în sensul de perfecţiune morală.

4. Pentru un exemplu, vezi Dr. Michael J. Behe, Darwin’s Black Box, Touchstone, Simon and Schuster, NY, NY pag.307.

5. Geocronologia este un câmp de studiu vast. O căutare pe internet va rezulta în numeroase lucrări despre modele diferite de ceasuri.

Capitolul Patru

1. Apocalipsa 12:3-9; Versetele 3 & 4 sunt considerate în general ca referindu-se la căderea lui Satan. Versetele 7-9 sunt privite de mulţi învăţaţi ca şi având de a face cu evenimente viitoare. Am citat întregul pasaj de vreme ce versetele din urmă explică partea în care suntem noi interesaţi—versetele 3 & 4—acel cine despre care este vorba.

2. Acest pasaj reflectă deciziile făcute de Adam şi Eva.

3. Vezi Romani 5:12-14 pentru mai multe detalii. De asemenea vezi şi Capitolul Zece, nota 1. Adam a fost tatăl—capul—întregii rase umane. Noi eram în el când el a păcătuit.

4. Newsweek, Ianuarie 11, 1988, pag. 46-52

5. Time, Decembrie 4, 1995, USA Edition, pag. 29

Capitolul Cinci

1. Unii au spus că motivul pentru care Dumnezeu nu a primit jertfa lui Cain este din cauza atitudinii lui Cain. Nu încape nici o îndoială că, fiul cel mare al lui Adam, Cain avea o atitudine de independenţă faţă de Dumnezeu, dar Biblia afirmă foarte clar: “Prin credinţă a adus Abel lui Dumnezeu o jertfă mai bună decât Cain…” Biblia nu spune: “o atitudine mai bună”. Cain a fost neascultător faţă de Dumnezeu prin faptul că a adus o jertfă nepotrivită. Vezi Evrei 11:4.

2. Luca 17:27; Matei 24:38

3. Romani 1:21-32; Deşi acest pasaj nu face referinţă directă la oamenii din zilele lui Noe, el reflectă totuşi alegerile pe care aceştia le-au făcut la vremea lor şi urmările corespunzătoare.

4. Făcut probabil din răşină de pin fiartă cu cărbune. Smoala bituminoasă urma să apară abia după potop.

5. Geneza 6:3

6. 2 Petru 2:5

7. Câţiva învăţaţi au calculat “spaţiul în arcă”. O resursă de ajutor în acest sens este: Noah’s Ark: A Feasibility Study—de John Woodmorappe, ICR, El Cajon, CA pag. 306.

8. Dr. John Baumgardner, geofizician la Laboratoarele Naţionale Los Alamos din New Mexico, propune un model cunoscut în cercurile creaţioniste ca Tectonică Catastrofală a Plăcilor.

9. Iov 40:15-24; 41:1-34.

10. “Domnul s-a pogorât...” Dacă Dumnezeu este prezent pretutindeni în acelaşi timp, de ce a trebuit să “se pogoare”? Biblia vorbind despre Dumnezeu foloseşte deseori termeni care au scopul să ne ajute să înţelegem anumite pasaje. De exemplu, Dumnezeu este descris “văzând”, deşi, ca Duh, El nu are ochi fizici.

11. Îi sunt îndatorat Dr. Carl Wieland pentru contribuţia lui privind genetica. Pentru o tratare detaliată a acestui subiect, scrisă pentru cititorul de rând, vedeţi: The Revised & Expanded Answers Book—de Ken Ham, Jonathan Sarfati, Carl Wieland, Ed. de Don Batten, Ph.D, Master Bks, Green Forest, AR pag. 274.

Capitolul Şase

1. Observaţi cum durata vieţii a scăzut în mod dramatic după potop. Avraam era considerat deja bătrân la vârsta de şaptezeci şi cinci de ani.

2. Avram a devenit o naţiune numeroasă: tată atât al poporului evreu cât şi al poporului arab.

3. Numele lui Avram a devenit într-adevăr unul mare; el este respectat atât de evrei cât şi de arabi. Este important de observat că Dumnezeu a fost cel care i-a făcut lui Avram un nume mare, pe când la Babel dorinţa de a avea un nume mare era una auto-sugerată.

4. S-ar părea că de-a lungul istoriei cei care i-au persecutat pe evrei, nu au prosperat pe termen lung.

5. Ioan 8:56

6. Matei 17:20

7. “Căci plata păcatului este moartea...” Romani 6:23. Vedeţi Cap. 4, Moarte, pag. 64

Capitolul Şapte

1. Cele douăsprezece triburi ale lui Israel sunt cei doisprezece fii ai lui Iacov. Excepţii: Nu a existat un trib al lui Levi de vreme ce ei au devenit liderii religioşi ai naţiunii. De asemenea, nu a existat un trib al lui Iosif – cei doi fii ai lui Efraim şi Manase au completat diferenţa.

2. Acest cuvânt poate fi tradus “ţânţari”.

Capitolul Opt

1. Această secţiune este o parafrazare indulgentă a pasajului din Exod 19:5.

Capitolul Nouă

1. Nu promovez această abordare ca şi un mod acceptat de a salva un om aflat în pericol de înec. Ea este folosită ca şi ilustraţie.

2. (1) Altarul de aramă: Exod 27:1,2

(2) Ligheanul de aramă: Exod 30:18

(3) Şfeşnicul: Exod 25:31

(4) Masa cu pâinile pentru punerea înainte: Exod 25:25,30

(5) Altarul tămâierii: Exod 30:1,3

(6) Chivotul legământului: Exod 25:10,11

(7) Capacul ispăşirii: Exod 25:17-21

3. Preoţii nu puteau intra când norul stătea deasupra Sfintei Sfintelor. El reprezenta prezenţa lui Dumnezeu. Când norul se ridica pentru a-i conduce în călătorie, doar atunci puteau ei strânge Cortul şi să urmeze norul.

4. 2 Samuel 7:12-17

5. Oamenii de ştiinţă nu sunt întru-totul de acord unii cu alţii în ceea ce priveşte datele exacte asociate cu Creaţia, Potopul şi Babel. Dacă credem Biblia pe cuvânt, ea elimină posibilitatea existenţei perioadelor de milioane sau miliarde de ani. Toate aceste trei evenimente trebuie să fi avut loc într-un interval de câteva mii de ani.

Capitolul Zece

1. Aceasta nu ar trebui să fie luată ca şi un soi de legătură genetică – şi anume că natura păcătoasă poate fi găsită într-un segment de ADN. Asocierea este pur spirituală. Dumnezeu l-a considerat pe om vinovat de răzvrătire în grădina Edenului, şi din cauza aceasta “...după cum printr-un singur om a intrat păcatul în lume, şi prin păcat a intrat moartea, şi astfel moartea a trecut asupra tuturor oamenilor, din pricină că toţi au păcătuit...” (Romani 5:12) Noi toţi avem un tată uman, de aceea toţi suntem păcătoşi. Tatăl lui Isus a fost Dumnezeu, Duhul Sfânt, aşa că El a avut natura lui Dumnezeu.

2. Observaţi ce a scris unul dintre profeţi cu mai mult de 500 de ani înainte de naşterea lui Isus. “M-am uitat în timpul vedeniilor mele de noapte şi iată că ... a venit unul ca un fiul al omului ... I S-a dat stăpânire, slavă şi putere împărătească, pentru ca să-i slujească toate popoarele, neamurile şi oamenii de toate limbile.” Daniel 7:13,14

3. “Domnul” este un titlu din Vechiul Testament atribuit lui Mesia (Ps. 110:1) şi accentuează autoritatea Lui, dreptul Lui de a stăpâni. J. Dwight Pentecost, The Words And Works Of Jesus Christ, ©1981 de The Zondervan Corporation, pag. 61.

4. Efrata era o regiune care făcea diferenţa dintre acest Betleem şi o altă localitate cu acelaşi nume din apropierea Nazaretului.

5. Un parfum plăcut.

6. Posibil să fi fost momentul ceremoniei bar mitzvah pentru Isus. Talmudul spune, “la vârsta pubertăţii”. Alţii plasează momentul cu un an mai târziu.

Capitolul Unsprezece

1. Ioan a fost aruncat în temniţă de către Irod Antipa, fiul lui Irod cel Mare. Ioan a condamnat păcatul lui Irod, acela de a fi trăit cu soţia fratelui său vitreg.

Capitolul Doisprezece

1. Aici se face o distincţie clară: “Şi moartea şi Locuinţa morţilor [Iadul] au fost aruncate în iazul de foc. Iazul de foc este moartea a doua.” Apocalipsa 20:14

Capitolul Treisprezece

1. Pronume personal direct “Eu” urmat de prezentul indicativ (“…în acest moment în care vorbesc, Eu sunt.”)

2. Nu am inclus toate detaliile osândirii şi răstignirii. În acest moment, este de o oarecare importanţă următorul eveniment: “Pe când Îl duceau să-L răstignească, au pus mâna pe un anume Simon din Cirena, care se întorcea de la câmp; şi i-au pus crucea în spinare, ca s-o ducă după Isus.” Luca 23:26

3. Whiston, The Works Of Josephus, pag. 720

4. Scrise la timpul trecut garantează siguranţa împlinirii în viitor.

5. Nu este menţionat ce a gândit într-adevăr Satan, dar fiindcă el era cel care a pus la punct întreaga afacere, mi-am luat libertatea să presupun.

6. J. W. Shepard, The Christ Of The Gospels, (Eerdmans, Grand Rapids © 1964) pag. 604 după cum este citat de Pentecost, The Words And Works Of Jesus Christ, pag. 487

7. John F. Walvoord, Roy B. Zuck, The Bible Knowledge Commentary ©1983, SP Publications, Inc. pag. 340

Pentecost, The Words And Works Of Jesus Christ, pag.487

Warren W. Wiersbe, The Bible Exposition Commentary, Vol. 1, ©1989, SP Publications, Inc. pag. 384

8. Un batalion este o unitate militară formată din 300 la 1000 de oameni.

9. Succesiunea exactă a evenimentelor din dimineaţa învierii nu este înregistrată. Eu am menţionat una dintre cele mai probabile scenarii.

Capitolul Paisprezece

1. Isus a fost răstignit pe cruce la ora 9:00 dimineaţa – momentul jertfei de dimineaţă. El a murit la ora 15:00 – momentul jertfei de seară.

2. Viaţa desăvârşită a lui Isus l-a calificat pentru a fi jertfa potrivită, dar moartea lui a fost cea care a asigurat plata păcatului. Doar prin moartea Lui se putea spune că Isus a împlinit cerinţele Legii. Matei 5:17,18

Capitolul Cincisprezece

1. Aproximativ 30% din Biblie este profeţie, fie împlinită, fie încă neîmplinită.

2. Acest lucru este deseori amintit ca şi poziţia ta în Cristos.

3. “aveţi” este la timpul prezent, însemnând că viaţa veşnică este ceva ce avem în prezent.

4. Biblia tradusă în limba română foloseşte uneori termenul de carne ca şi referire la natura noastră umană.

5. Josephus, istoricul din primul secol, înregistrează printre altele şi moartea acestui om.

6. Numele lui Saul a fost schimbat în Pavel.

Disponibil de asemenea:

Manualul de lucru individual/studiu este o unealtă care să vă ajute să evaluaţi singuri dacă înţelegeţi sau nu cartea Străinul. El include trimiteri biblice suplimentare legate de capitolul studiat, precum şi teste grilă, întrebări cu răspuns la alegere, întrebări cu răspuns tip Adevărat/Fals, propoziţii incomplete şi rebusuri. Manualul de studiu învaţă, de asemenea, cum poate fi găsit un verset biblic indicat.

Copii suplimentare ale acestei cărţi pot fi obţinute contactându-l pe Michael Rummey la adresa mrummey@abwe.cc

GoodSeed Australia

1800 89 7333

info.au@goodseed.com

GoodSeed Canada

800 442 7333

info.ca@goodseed.com

BonneSemence Canada

888 314 3623

Service en français info.qc@goodseed.com

GoodSeed UK

0800 073 6340

info.uk@goodseed.com

GoodSeed USA

888 654 7333

info.us@goodseed.com

GoodSeed® International este o organizaţie non-profit care există pentru a comunica în mod clar conţinutul acestei cărţi în limba curentă şi în alte limbi. Vă invităm să ne contactaţi dacă doriţi să aflaţi informaţii despre proiecte şi traduceri aflate în curs.

GoodSeed® International

P. O. Box 3704

Olds, AB T4H 1P5

CANADA

Bus: 403 556-9955

Fax: 403 556-9950

info@goodseed.com

Pentru a obţine copii suplimentare ale acestei cărţi, consultaţi pagina 309.

GoodSeed, The Emmaus Road Message, BonneSemence şi elementele grafice carte/frunză sunt mărci înregistrate ale GoodSeed International.