בשם הזה

ג'והן ר. קרוס

מהדורה ראשונה

© 2015 כל הזכויות שמורות ל- ‪GoodSeed® International‬.‬

Print ISBN 978-9654310727

kindle ISBN 978-1-77304-002-8

אין להעתיק, לשכפל, לצלם, להקליט, לשכתב, לאחסן במאגר מידע או להפיץ ספר זה או קטעים ממנו בשום צורה או בשום אמצעי - אלקטרוני, אופטי או מכני, ללא אישור מראש ובכתב מ - GoodSeed International.

סימוני העיצוב

GoodSeed,

www.goodseed.com,

The Emmaus Road Message

ולוגו הספר\עלה, הינם סמלים מסחריים של

GoodSeed International.

תרגום מאנגלית: שרונה לויטן

עריכה והגהה: החברה לכתבי הקודש בישראל

יצא לאור בהוצאת:

Goodseed International

P.O. Box 3704, Olds, Alberta, Canada

www.goodseed.com

info@goodseed.com

בשיתוף פעולה עם החברה לכתבי הקודש בישראל.

להזמנת הספר בגרסה העברית ניתן לפנות אל החברה לכתבי הקודש בישראל:

רחוב יפו 17, ת.ד. 44, ירושלים 91000

The Bible Society in Israel

17 Jaffa Street, P.O.Box 44, Jerusalem 91000

www.biblesocietyinisrael.com

דוא"ל bsi@netvision.co.il

נדפס בישראל

201603-351-0000

תודות

כיצד אוכל להודות לאנשים הרבים שלקחו חלק במאמץ זה? בעיני רוחי אני רואה יחידים וקהלים בהודו, בקוריאה, בסינגפור, במולדובה ובבריטניה, בגרמניה, בלוקסמבורג, באוסטרליה, ארה"ב וקנדה – בגילאים שונים, מרקעים שונים – אנשים שמאזינים בשקיקה בעוד אני מעביר את ההרצאות המשמשות בסיס לספר זה. לעיתים קרובות, בתום סמינר, היו שהעירו הערות או שאלו שאלות, ומָשוב זה הוא שהנחה את המפגשים הבאים. לכל אלה חב אני חוב גדול.

ספר זה הוא עיבוד של The Stranger On The Road to Emmaus (הזר בדרך לאמאוס) – ו"נשען על כתפיו" של אותו פרויקט. כל אלו שסייעו לי ב-"זר בדרך לעמאוס" הם למעשה גם חלק מ "בשם הזה" – האמנים: מתיו אלמי, עדה ביגס, דון דולטון ואיאן מסטין; הצוות של GoodSeed ורבים רבים אחרים. שוב אלף תודות. בנוסף לכך, ברצוני להביע את הערכתי למיטש קארי, ג'ים מקולי וסקוט מק'גי על חלקם בעיצוב העטיפה.

לכל אלו אשר הקדישו חלק משמעותי מזמנם וכישוריהם לכתיבת והוצאת ספר זה לאור, אני שולח תודות מקרב לב. כמו כן, ברצוני להודות לחברה לכתבי הקודש בישראל על עזרתם ועבודתם המסורה והמקצועית בתרגום והוצאת ספר זה, בגרסתו העברית, לאור.

ברצוני במיוחד להודות לאשתי, שותפתי הנאמנה במשך יותר משלושה עשורים. היא עבדה ללא לאות, חברת צוות מלאה. תמיכתה והבנתה היו ללא גבולות.

לאשתי, ג'ניס א. קרוס, אני מקדיש ספר זה.

תוכן עניינים

הקדמה

פרק 1

1 הספר הייחודי

2 עקרונות הלימוד

3 ארבעים כותבים

4 חינוך

5 יהוה

6 בהשראת רוח אלוהים

פרק 2

1 בראשית

2 אדם

3 מלאכים וכוכבי אֵל

פרק 3

1 בכוח הדיבור בלבד

2 שלוש תכונות

3 חוקים וסדר

4 מושלם ודואג

5 צלם אלוהים

6 רם ונישא, אך קרוב

פרק 4

1 שתי דרכים

2 המבחן

3 הבחירה

4 אַיֶיכָּה?

5 מוות

פרק 5

1 פרדוקס

2 שתי מִנחות

3 ספר החיים

4 האניה הגדולה

5 אסון

6 בלבול

פרק 6

1 אמונה

2 הבטחות

3 בְּנָה של חוסר האמונה

4 חסד

5 משפט

6 בן ההבטחה

7 במה זה כרוך

פרק 7

1 ישראל ויהודה

2 פרעה ומשה

3 מגפות ונבואה

4 הלחם והשה

פרק 8

1 ים סוף

2 לחם ומים

3 עשרת הדברות

4 אבוי לי!

5 להחטיא את המטרה

6 עגל הזהב

פרק 9

1 אוהל מועד

2 ברכות או קללות

3 האל דגון

4 הנביאים

5 האל בעל

6 הגלות

פרק 10

1 לצורך פרספקטיבה

2 המלאך

3 שמות רבים

4 המושיע

5 טבילה

6 אחדות מורכבת

פרק 11

1 פיתויים

2 עוצמה

3 נולד מחדש

4 האור

5 דחוי

6 שנים-העשר

7 הלחם

פרק 12

1 התוכנית

2 שער אחד

3 גיהנום

4 צא!

5 שתי דרכים

6 עבדים

7 נבגד

פרק 13

1 נעצר

2 נשפט

3 הוּלקָה

4 נצלב

5 קם לתחייה

פרק 14

1 הזר

2 המסר של הדרך לאמאוס

- מבריאת העולם ועד בבל -

3 המסר בדרך לאמאוס

- מאברהם ועד פסח (יציאת מצרים) -

4 המסר בדרך לאמאוס

- מהתורה ועד לאוהל מועד -

5 המסר בדרך לאמאוס

- מנקדימון ועד לתחייה -

6 אולם בית הדין

7 הזהות, הנתינה, ההבטחה.

פרק 15

1 מה רצונך שאעשה?

2 זמן מתאים

נספח

כל המובאות מכתבי הקודש מופיעות בכתב נטוי. מובאה בכתב עבה יותר (בולד) באה לציין הדגשה. סוגריים מרובעים מציינים הוספה למטרת ביאור.

הקדמה

אנו חיים בעולם שנשלט על ידי מגוון רב של אמונות. בין אם תכנה אותן דתות, אמונות או כתות, לא ניתן להתעלם מהדברים בהם בני אדם מאמינים. ההיסטוריה זרועה מלחמות ומריבות בגין האמונה. בעבר התנהלו מלחמות אלו על בסיס מקומי. עתה, עם התפתחותו של הכפר הגלובאלי, נדחסים אנשים בעלי אמונות שונות מאד זה כנגד זה, והפוטנציאל לעימות רב-ממדים הוא עצום.

חשוב לדעת במה מאמינים הסובבים אותנו ומדוע, ואם כי לעולם לא נסכים איתם, כאשר יודעים אנו במה מאמינים האחרים, יש באפשרותנו שלא להסכים מבלי להיות לא-נעימים. "בשם הזה" מדבר על כתבי הקודש. אם אתה נמנה על אלה שבאמת רוצים להבין את עיקרו של המסר המקראי, הרי שספר זה נועד לך.

בהעברת המסר המקראי, ניסיתי להיות אובייקטיבי כמידת האפשר. אין זו משימה קלה. מעצם אופיו, תובע המקרא תגובה, נקיטת עמדה. בכל זאת ניסיתי להסביר את המקרא בבהירות, להתיר לו לדבר בעד עצמו ובו בזמן לאפשר לך להסיק את המסקנות בעצמך. אמונתך בידך היא.

יהיו שיאשימו אותי באבדן אובייקטיביות עקב התייחסותי אל המקרא כאל עובדה. חשתי שזהו סיכון שעלי לקחת על עצמי, משום שזה האופן בו מציג המקרא את עצמו. כל התייחסות אחרת הייתה חוטאת לטקסט הכתוב. המקרא הוא מאד ישיר ביחס לדברים שיש לו לומר, והייתי נחוש בדעתי שלא לדלל את המסר המופיע בו או לעמעמו.

המשך לקרוא. ישנה סיבה לכך שהמקרא הנו רב-המכר של כל הזמנים. זהו סיפור מרתק, סיפור שעליך להכיר באופן אישי.

כתבי הקודש אומרים:

הָרוּחַ וְהַכַּלָּה אוֹמְרִים: "בּוֹא!", וְהַשּׁוֹמֵעַ יֹאמַר נָא "בּוֹא!"; הַצָּמֵא יָבוֹא נָא, וְהֶחָפֵץ יִקַּח נָא מַיִם חַיִּים חִנָּם.

ההתגלות כב:17

פרק 1

1 הספר הייחודי

מעל למחצית מאוכלוסיית העולם טוענת לאמונה בכל או בחלקים של הספר הנפוץ ומעורר המחלוקות העזות ביותר בהיסטוריה. זהו הספר הקרוי כתבי הקודש. חלק נוסף יצהיר שזהו ספר טוב שיש בו הרבה דברים טובים לומר. אלו הם מספרים מרשימים, אך מעטים מאד הם האנשים שיכולים להסביר ולו את המושגים הבסיסיים ביותר המופיעים במקרא.

הערה: בספר זה, המִילִים "מקרא" ו - "כתבי הקודש" מתייחסות לכל ספרי התנ"ך והברית החדשה גם יחד.

מלומדים מסכימים, שמזה מאות בשנים המקרא הוא רב-מכר. הוא הספר …המצוטט ביותר, המופץ ביותר, המתורגם ביותר ורב ההשפעה ביותר בהיסטוריה של האנושות.[1] ועם זאת, למרות ייחודו, זהו כרך מוזנח, אפילו בקרב פרופסורים וסטודנטים לספרות. רב-מכר? שנקרא לעיתים רחוקות? אין בכך היגיון.

למה בכלל יש לקרוא בו? לשאלה זו תשובות רבות, אך ארבע מהן חשובות במיוחד.

קודם כל, המקרא דן במקור השמחה והצער. הוא מעניק ייעוץ לחיי נישואין, להורות, לילדים וליחסי עובד/מעביד. הוא מדבר על שימוש חכם בכסף, בכישורים ובזמן. זהו מכרה זהב לעובדות החיים בכלל, וחלק גדול מהייעוץ שהוא מעניק עטוף בסיפורים מרתקים, סיפורים שהעניקו השראה לאינספור ספרים וסרטים.

שנית, למקרא יש הרבה לומר ביחס למה שיקרה לנו אחרי מותנו. מה שהופך מידע זה לחיוני כל כך היא העובדה, שהמקרא אומר שלחיים אלה השפעה על החיים שאחרי - כלומר, לא ניתן לחכות עד המוות על מנת להיווכח בכך. אז כבר יהיה מאוחר מדי.

אמנם ידוע לי שיש כאלה האומרים, "אני מאמין שכאשר אמות, אהיה מת ותוּ לא!" אך חשיבה מסוג זה כמוה כעובר ברחם אימו האומר, "אינני מאמין בחיים אחרי הלידה. החיים קיימים רק כאן ועכשיו, אך ורק ברחם החם והחשוך הזה".

יהיה זה טיפשי מצדו של העובר לומר דבר שכזה. נבון יהיה אם לפחות יבחן את הספר המספר על "החיים העתידיים" ויראה מה יש לו לומר, לטוב או לרע.

שלישית, בערך 27% מהמקרא מכיל נבואה, וחלקים ניכרים ממנה כבר התקיימו במדויק. נבואות אלו שהתגשמו, שזורות לכל אורך הטקסט המקראי ועל כן מאשרות ומחזקות את אמינות כל תוכנו של המקרא. זהו דבר מדהים!

המקרא אומר שהסיבה לכך שהנבואות הללו ניתנו, היא שנהיה "נדהמים" מספיק כדי לשים לב למה שיש לו לומר אודות דברים שאיננו יכולים לראות, ודברים שאנו כן יכולים לראות - דברים בנוגע לחיים, למוות, ולחיים שאחרי המוות!

הסיבה הרביעית לבטח אינה חשובה פחות. המקרא מדבר על קרב קוסמי המתרחש ביקום בין הטוב לרע. זהו קרב משמעותי ביותר מכיוון שאנו הם אלה הנמצאים בחזית - זה אינו קרב אשר ממנו אנו יכולים לשחרר את עצמנו. אף על פי שרובו של קרב זה אינו נראה, הוא משפיע עלינו בכל יום. זו אחת הסיבות לכך שדברים רעים קורים לאנשים טובים. אם קרב זה אכן אמיתי, חשוב והגיוני שנדע מה המקום שלנו בהשתלשלות האירועים.

די בארבעת התחומים האלה לבדם כדי לשמש סיבה מספקת לרכישת ידע בסיסי על הספרים הקרויים 'כתבי הקודש' או 'המקרא'.

המקרא אינו מתייחס לעצמו כאל ספר אחד אלא כאל כתבים. יש משמעות רבה לעובדה שלמלה כתבים מצורף התואר קדוש. פירושה של המלה קדוש הוא 'מופרד', 'שונה'. הוא כולל בתוכו את הרעיון של היותו ייחודי. בפרקים הבאים, בעודי מסכם את הסיפור המקראי, נראה ונבין מדוע הוא מכונה 'כתבי הקודש', ובמשמעותו המילולית, הספר הייחודי.

2 עקרונות הלימוד

בטרם נפתח בסקירה שלנו, עלינו לקבוע כללים בסיסיים לאופן שבו נתקדם. קודם כל, אני עומד לצאת מתוך הנחה שהיכרותך עם כתבי הקודש הינה קטנה ואולי אף אינה קיימת. אולי תתעודד לדעת, שכאשר תסיים את קריאתו של ספר זה, יהיה המקרא הרבה יותר הגיוני לך. ובכל זאת, קרא כל פרק בתשומת לב וודא שהבנת את תוכנו בטרם תעבור לפרק הבא.

פעמים רבות אצטט ישירות מהכתובים. במקרים אלו, יופיע הטקסט כקטע נפרד ובגופן שונה. בסוף כל ציטוט אציין מראה מקום, וכך זה יראה:

וַהֲרֵי כָּל מַה שֶּׁנִּכְתַּב מִקֶּדֶם, נִכְתַּב לְהַדְרָכָתֵנוּ, כְּדֵי שֶׁתִּהְיֶה לָנוּ תִּקְוָה מִתּוֹךְ הַסַּבְלָנוּת וְהַנֶּחָמָה שֶׁבַּכְּתוּבִים.

אגרת שאול אל הרומים טו':4

פָּזֶל (תַּצְרֵף)

חשוב על המקרא כעל פזל (תצרף) גדול שחלקיו פזורים לפניך. ביחד ובהדרגה נרכיב את פיסות התצרף לתמונה שלמה. על מנת לוודא שאכן מרכיבים אנו את התצרף המקראי באופן מדויק, נשתמש בארבעה עקרונות לימוד אוניברסאליים המיושמים בבתי-ספר ובאוניברסיטאות מִדֵּי יום ביומו.

1. עיקרון העדיפות

העיקרון הראשון קובע, שכאשר אתה ניגש ללמוד נושא חדש, למד את המידע החשוב ביותר תחילה. למשל, אם בנאי רוצה ללמד מישהו כיצד לבנות בית, הוא ידגיש את החשיבות שבהנחת יסודות מוצקים, בהקמת קירות איתנים ובבניית גג אטום לאחר מכן. את בחירת הרהיטים והצבע ישאיר לשלב מאוחר יותר.

באותה מידה, מכסה המקרא מערך עצום של נושאים, אך לא כולם חשובים באותה מידה. בספר זה נתמקד בנושאים החשובים ביותר שבמקרא. ברגע שתבין אותם, תהיה למקרא משמעות עמוקה אך פשוטה.

2. עיקרון הסיפור

העיקרון השני הוא אינטואיטיבי. כשאנחנו קוראים סיפור, איננו מתחילים בפרק עשר, קופצים משם לפרק שש, ממשיכים בפרק שלוש ומסיימים בפרק תשע. לא! ידוע לכולנו, שכדי שהסיפור יהיה הגיוני, עלינו להתחיל בהתחלה ולהתקדם צעד צעד עד לסופו. דבר זה עשוי להיות מובן מאליו, אבל אנשים רבים נוטים לקרוא את המקרא בחלקים קטנים ונפרדים, דבר שיוצר בלבול.

היות שרוב רובו של המקרא הוא סיפור עלילתי, אנו פשוט נעקוב אחר הרצף הכרונולוגי שלו. במקביל, ניישם את עיקרון העדיפות. תחילה נכסה את הסיפורים החשובים ביותר, כשאנו ממקמים אותם זה לצד זה בשורה, כמו תליית כביסה על חבל. היות שסקירה זו רחוקה מלהיות מקיפה, צָפֶּה לפערים בעלילה.

את הפערים ניתן להשלים מאוחר יותר כאשר התמונה הכוללת כבר קיימת. למרות שחבל כביסה זה אינו כולל את כל הסיפורים שבמקרא, באירועים שנכסה יתקיים רצף עלילתי.

3. העיקרון המתמטי

העיקרון השלישי לוקח את ההתפתחות שתיארנו לעיל ומוסיף לה מימד נוסף. כשאתה לומד, התחל בדבר הפשוט והתקדם לעבר המסובך. למשל, לא מלמדים אלגברה בגן הילדים. שם לומדים חשבון פשוט, משוואות כגון: תפוח + תפוח = שני תפוחים. עם הזמן מתקדמים ולומדים מתמטיקה מסובכת יותר, כמו E=MC^2. הוראת האלגברה לילדי הגן רק תבלבל אותם.

כך גם עם המקרא. אם תדלג על היסודות, הבנת המקרא שלך תכלול רעיונות יוצאי דופן, שיולידו מסר מבולבל. כדי להימנע מבעיה זו, נתקדם לאורכו של הסיפור תוך כדי כך שאנו בונים על הידע שכבר רכשנו.

4. עיקרון הבהירות

העיקרון הרביעי מתייחס לשני תחומים. הראשון נוגע לפירושן של מילים מסוימות. במהלך מאות של שנים יכול פירושה של מילה להשתנות, אולם למקרא ישנה שיטה שנועלת את פירוש המילה במקום בו היא מופיעה. כדי להגדיר מילה, מספר לנו המקרא סיפור. דרך הסיפור אנו למדים מהו הפירוש המדויק של המילה. לא ניתן לשנותה. במובן זה, מציע לנו עקרון הבהירות להניח לכתוב להגדיר את מילותיו בעצמו.

התחום השני עוסק בלימוד על פי נושאים. למשל, בדרך כלל אנו לומדים מדע בחלוקה לנושאים - כמו אסטרונומיה, כימיה או ביולוגיה - מבלי לערב ביניהם. עבור מתלמד מתחיל, האזנה להרצאה שמדברת בו בזמן על מערכת השמש ועל מבנה התא תהיה מבלבלת. כאשר התוכן הוא חדש ובלתי מוכר, מציע עקרון הבהירות למורה להתמקד בכל פעם בנושא אחד. את זאת נעשה גם אנחנו.

על ידי יישום ארבעת העקרונות הללו, נוכל להבין בבהירות את המסר המקראי - חלקי התצרף יורכבו באופן הנכון.

3 ארבעים כותבים

מִנַּיִן הגיע המקרא, וכיצד אנו קיבלנו אותו?

המקרא נכתב על ידי כארבעים מחברים, אנשים שהגיעו מכל קצווי הקשת החברתית שרק ניתן לשער. מלכים, גנרלים, מדינאים, מלומדים, איכרים, פילוסופים, רועי צאן, משוררים, דייגים, ראש ממשלה, רופא ומוכס - הם רק חלק מהם. כתביהם חצו שלוש יבשות - אסיה, אפריקה ואירופה - ממגוון של מקומות, החל בארמונות וכלה בתאי מעצר וצינוק, במדבר ובעיר. הם כתבו בעתות מלחמה ושלום, לעיתים מתוך סבל, לעיתים מתוך שמחה. הם כתבו בשלוש שפות - עברית, ארמית ויוונית - שתים מהן הן שפות מהמזרח, ואחת - מהמערב. ככלל, תועדו 66 ספרים על פני תקופה של 1,500 שנה. ספרים אלו, שכונסו לכרך אחד, מהווים את המקרא.

למרות שמרבית הכותבים הללו מעולם לא הכירו זה את זה, ולמרות שנושאי כתיבתם כללו מאות נושאים שנויים במחלוקת, הדברים שתיעדו התאפיינו בהרמוניה וברצף מתחילתם ועד סופם.

זהו דבר מרשים. חשוב על כך לרגע. לו היו לנו רק עשרה מחברים, כולם חיים היום, כולם בני אותו דור, כולם עוסקים באותו תחום, כולם מגיעים מאותו מקום גיאוגרפי, כולם דוברי אותה שפה, מהי הסבירות שהייתה ביניהם הסכמה על נושא כתיבה אחד השנוי במחלוקת, כאשר אינם יכולים להיוועץ זה בזה? הסבירות לכך נמוכה ביותר. ועם זאת, זה בדיוק מה שקורה במקרא - לא לעשרה כותבים בנושא אחד ויחיד, אלא לארבעים כותבים בנושאים מגוונים ושנויים במחלוקת. בהחלט ראוי לציון! זהו אחד הדברים שהופכים את המקרא לייחודי - או לקדוש.

מקור אחד

אז איך זה קרה? לאמר זאת בפשטות, אף לא אחד מהכותבים טען להיותו המקור למידע שבמקרא. במקום זאת, כולם טענו למקור משותף למחשבות אשר העלו על הכתב, מקור שדיבר אל כולם בקול אחד.

על מנת לגלות את זהותו של אותו מקור, נצלול לתוך הטקסט המקראי, ונתחיל באדם אשר כתב את חמשת הספרים הראשונים. שמו היה משה.

נחזור אחורה כ - 3500 שנה, לזמן בו שיחזר משה את המאורעות שהתרחשו סביב לידתו.

איש ושמו משה

משה היה בן לעם העברי, עם ישראל, אשר היו עבדים במצרים מעל 350 שנה, ומנו כ- ½2 מיליון איש. פרעה מלך מצרים היה חרד ממספרם ההולך וגדל.

הסיפור מתחיל בנקודה בה פרעה נושא את דבריו. הוא אמר,

"…הִנֵּה עַם בְּנֵי יִשְׂרָאֵל רַב וְעָצוּם מִמֶּנּוּ. הָבָה נִתְחַכְּמָה לוֹ, פֶּן-יִרְבֶּה וְהָיָה כִּי תִקְרֶאנָה מִלְחָמָה וְנוֹסַף גַּם-הוּא עַל-שֹׂנְאֵינוּ, וְנִלְחַם-בָּנוּ וְעָלָה מִן-הָאָרֶץ."

וַיָּשִׂימוּ עָלָיו שָׂרֵי מִסִּים לְמַעַן עַנֹּתוֹ בְּסִבְלֹתָם… וְכַאֲשֶׁר יְעַנּוּ אֹתוֹ כֵּן יִרְבֶּה וְכֵן יִפְרֹץ; וַיָּקֻצוּ מִפְּנֵי בְּנֵי יִשְׂרָאֵל. וַיַּעֲבִדוּ מִצְרַיִם אֶת-בְּנֵי יִשְׂרָאֵל בְּפָרֶךְ.

שמות א':13-9

היות שהעבודה הקשה לא הפחיתה את מספרם של העבדים, הרחיב פרעה את תוכניתו על מנת שתכלול שליטה בגידול האוכלוסין.

וַיֹּאמֶר מֶלֶךְ מִצְרַיִם לַמְיַלְּדֹת הָעִבְרִיֹּת… "בְּיַלֶּדְכֶן אֶת-הָעִבְרִיּוֹת וּרְאִיתֶן עַל-הָאָבְנָיִם; אִם בֵּן הוּא וַהֲמִתֶּן אֹתוֹ, וְאִם בַּת הִיא וָחָיָה."

וַיְצַו פַּרְעֹה לְכָל עַמּוֹ לֵאמֹר: "כָּל-הַבֵּן הַיִּלּוֹד הַיְאֹרָה תַּשְׁלִיכֻהוּ, וְכָל-הַבַּת תְּחַיּוּן."

שמות א': 16-15, 22

ההוראות שנתן פרעה היו איומות, אולם החיים נמשכו גם במסגרת התנאים הקשים. הכתובים מספרים על איש צעיר שלקח לו אישה ו…

…תַּהַר הָאִשָּׁה וַתֵּלֶד בֵּן.

שמות ב':2

ההוראות של פרעה היו מחמירות. את הבן הזכר יש להשליך ליאֹר. אולם אימו…

…וַתִּצְפְּנֵהוּ שְׁלֹשָׁה יְרָחִים. וְלֹא-יָכְלָה עוֹד הַצְּפִינוֹ וַתִּקַּח לוֹ תֵּבַת גֹּמֶא וַתַּחְמְרָה בַחֵמָר וּבַזָּפֶת; וַתָּשֶׂם בָּהּ אֶת-הַיֶּלֶד וַתָּשֶׂם בַּסּוּף עַל-שְׂפַת הַיְאֹר.

וַתֵּתַצַּב אֲחֹתוֹ מֵרָחֹק לְדֵעָה מַה יֵּעָשֶׂה לוֹ. וַתֵּרֶד בַּת-פַּרְעֹה לִרְחֹץ עַל-הַיְאֹר, וְנַעֲרֹתֶיהָ הֹלְכֹת עַל-יַד הַיְאֹר; וַתֵּרֶא אֶת-הַתֵּבָה בְּתוֹךְ הַסּוּף וַתִּשְׁלַח אֶת-אֲמָתָהּ וַתִּקָּחֶהָ. וַתִּפְתַּח וַתִּרְאֵהוּ אֶת-הַיֶּלֶד וְהִנֵּה-נַעַר בֹּכֶה; וַתַּחְמֹל עָלָיו וַתֹּאמֶר, "מִיַּלְדֵי הָעִבְרִים זֶה."

שמות ב':6-2

מאד יתכן שבת-פרעה רצתה בן אך היתה עקרה. כאשר ראתה את התיבה ובתוכה הילד, היה זה עבורה פיתרון מיידי למצב בעייתי. אחותו של משה עקבה בעיניה אחר המתרחש, וכאשר פתחה בת פרעה את התיבה, יצאה ממחבואה, ניגשה אל הנסיכה ושאלה:

"הַאֵלֵךְ וְקָרָאתִי לָךְ אִשָּׁה מֵינֶקֶת מִן הָעִבְרִיֹּת; וְתֵינִק לָךְ אֶת-הַיָּלֶד?"

שמות ב':7

אחותו של משה הציעה למצוא עבור בת פרעה שפחה שתטפל בילד.

ותֹּאמֶר-לָהּ בַּת-פַּרְעֹה "לֵכִי"; וַתֵּלֶךְ הָעַלְמָה וַתִּקְרָא אֶת אֵם הַיָּלֶד.

וַתֹּאמֶר לָהּ בַּת-פַּרְעֹה "הֵילִיכִי אֶת-הַיֶּלֶד הַזֶּה וְהֵינִקִהוּ לִי וַאֲנִי אֶתֵּן אֶת שְׂכָרֵךְ"; וַתִּקַּח הָאִשָּׁה הַיֶּלֶד וַתְּנִיקֵהוּ.

שמות ב':9-8

אמו של משה קבלה כסף כדי לטפל בבנה שלה!

וַתִּקַּח הָאִשָּׁה הַיֶּלֶד וַתְּנִיקֵהוּ. וַיִּגְדַּל הַיֶּלֶד וַתְּבִאֵהוּ לְבַת-פַּרְעֹה וַיְהִי-לָהּ לְבֵן; וַתִּקְרָא שְׁמוֹ מֹשֶׁה…

שמות ב':10-9

וכך גדל משה בארמונו של פרעה.

4 חינוך

כתבי הקודש אומרים,

משֶׁה לֻמַּד בְּכָל חָכְמַת הַמִצְרִים…

מעשי השליחים ז':22

טיול קצר בלבד על חורבותיה של מצרים העתיקה יחשוף בפנינו את מימדי הידע שרכש משה - מארכיטקטורה ועד לאסטרונומיה. דתם החובקת-כל של המצרִים הייתה שזורה בכל הנושאים עליהם התחנך משה.

אין ספר קדוש

למרות שלמצרים הקדמונים הייתה מערכת אמונות מפותחת, קשה למצוא נושא מְלַכֵּד אחד לדתם. הם לא סגדו לספר קדוש או לטקסטים קיימים. לא הייתה להם מִשְנָה סדורה שמהווה אַמָת מידה לָאֶמת. ערים נפרדות סגדו לאלילים ולאלילות שונים, וגם אלו שתפסו מקום של כבוד התחלפו עם השנים.

אֵל אחד לעומת אלים רבים

עדיין קיימת מחלוקת בשאלה האם עבדו ישות עליונה אחת אשר הפגינה את עצמה בצורת אלים רבים ושונים, או שמא עבדו אלים רבים.[2] יתכן ששתי הגרסאות נכונות. אך אין ויכוח על כך שלמצרִים הייתה תפישה רחבה, כמי שמאמצים לבקרים אלילים חדשים ומוסיפים אותם לרשימת הישנים, מערבבים תפישה של אל אחד עם זו של אל אחר ומעניקים לסיפורים שונים חשיבות זהה גם אם הם סותרים זה את זה.[3]

כולם מסכימים על כך שהם סגדו לפנתיאון עצום של אלילים.

משה ודאי הכיר את כל האלים והאלות החשובים, וכנראה גם חלק גדול מהפחות חשובים שבהם.

אֵל השמש

המצרים הקדמונים עבדו את אל השמש, רא (Ra), וראו בו ישות אלוהית עליונה. הם האמינו שרָא ברא את עצמו ובהמשך את כל האלים והאלות האחרים, את בני האדם ואת החיות. לעיתים זכה רא לתואר אבי האלים או אל כל האלים. ציירו אותו כבָּז בעל גוף אדם שעיגול (שמש) זהב על ראשו.

דתיים אדוקים מאוד

למרות שהמצרים רכשו כבוד לאלים שלהם, הם גם יכלו מפעם לפעם להיות מאד תובעניים כלפיהם. אך האלים זכו להתייחסות רבה. הדת שלטה בכל תחום בחייהם - החל בשימוש בקמעות ובכישופים וכלה במעשים מאגיים במסגרת חגיגות הדת ההמוניות. אפילו האדריכלות שלהם הושפעה מהאלים.

יוקרה דתית

לפני ארבעת אלפים שנה זכה אורח-החיים המצרי ליחס של כבוד. אמונתם נתפשה כדת יוקרתית.

בעולם כזה, של מחשבה מצרית עתיקה, התחנך משה. אך משה קיבל גם את הלימוד של העברים. אמו הביולוגית טיפלה בו כילד, ואין ספק שחינכה אותו בדרכי אמונתה.[4] שתי האמונות סתרו זו את זו, אך הדבר לא השפיע על המצרים. הם לא נתנו את דעתם על אלוהי העברים. אחרי הכול, אל של עבדים הוא ללא ספק אל חלש מאד - ייתכן שאיש לא ידע אפילו את שמו!

5 יהוה

למרות החינוך המתקדם לו זכה משה, הוא לא שכח את שורשיו:

וַיְהִי בַּיָּמִים הָהֵם, וַיִּגְדַּל מֹשֶׁה וַיֵּצֵא אֶל-אֶחָיו וַיַּרְא בְּסִבְלֹתָם; וַיַּרְא אִישׁ מִצְרִי מַכֶּה אִישׁ-עִבְרִי מֵאֶחָיו. וַיִּפֶן כֹּה וָכֹה וַיַּרְא כִּי אֵין אִישׁ; וַיַּךְ אֶת-הַמִּצְרִי וַיִּטְמְנֵהוּ בַּחוֹל.

וַיִּשְׁמַע פַּרְעֹה אֶת-הַדָּבָר הַזֶּה וַיְבַקֵּשׁ לַהֲרֹג אֶת-מֹשֶׁה; וַיִּבְרַח מֹשֶׁה מִפְּנֵי פַרְעֹה, וַיֵּשֶׁב בְּאֶרֶץ-מִדְיָן וַיֵּשֶׁב עַל-הַבְּאֵר.

שמות ב':12-11, 15

כיוון שהיה אדם נמלט, "התחפר" (הסתתר) משה התחפרות עמוקה. הוא נשא לאישה נערה מקומית, הפך לרועה ולמד לנהוג את הצאן.

וּמֹשֶׁה הָיָה רֹעֶה אֶת-צֹאן יִתְרוֹ חֹתְנוֹ כֹּהֵן מִדְיָן; וַיִּנְהַג אֶת-הַצֹּאן אַחַר הַמִּדְבָּר…

שמות ג':1

באותו יום מיוחד, ראה משה מראה יוצא דופן. אש אחזה באחד השיחים, אך בעוד משה עומד וצופה בו, היה ברור שהשיח איננו נשרף. היה זה חיזיון מוזר!

וַיֹּאמֶר מֹשֶׁה, "אָסֻרָה נָּא וְאֶרְאֶה אֶת הַמַּרְאֶה הַגָּדֹל הַזֶּה. מַדּוּעַ לֹא יִבְעַר הַסְּנֶה?"

שמות ג':3

כאשר קרב משה אל השיח, קרא אליו קול מתוך האש:

"מֹשֶׁה! מֹשֶׁה!"

שמות ג':4

תארו לעצמכם כמה נבהל. מיהו הדובר אליו מתוך השיח הבוער? האם זהו אחד האלים, או אחת האלות?

וַיֹּאמֶר "הִנֵּנִי."

וַיֹּאמֶר, "אַל תִּקְרַב הֲלֹם. שַׁל-נְעָלֶיךָ מֵעַל רַגְלֶיךָ, כִּי הַמָּקוֹם אֲשֶׁר אַתָּה עוֹמֵד עָלָיו, אַדְמַת-קֹדֶשׁ הוּא."

שמות ג':5-4

משה היה ודאי המום! מדוע נחשבה אדמה זו לקדושה - יחידה במינה, יוצאת דופן? אם זהו אכן קולו של אל, מי זה יכול להיות? בטרם יוכל משה לומר מילה, דיבר הקול המסתורי שוב.

"אָנֹכִי אֱלֹהֵי אָבִיךָ, אֱלֹהֵי אַבְרָהָם אֱלֹהֵי יִצְחָק וֵאלֹהֵי יַעֲקֹב."

שמות ג':6

אֵל (אלוהים)

המילה אֵל היא מילה כללית שפירושה חזק, מנהיג רב עוצמה, אלוהות, ויכולה להיות בשימוש ביחס לכל אֵל שהוא. זהו מונח רחב. אולם האל הזה הזדהה במפורש כאלוהי אבותיו של משה, ואז הזכיר שלושה שמות: אברהם, יצחק ויעקב. שלושת האנשים האלה היו קרובי משפחה של משה שהלכו לעולמם לפני שנים רבות - האבות המייסדים של האומה העברית, עם העבדים. ברור היה, שאלוהי העבדים הוא זה המדבר ישירות מתוך השיח הבוער - לא רָא או כל אל מצרי אחר.

משה שמע סיפורים מפי אמו על האלוהים שדיבר עם אברהם, עם יצחק ועם יעקב, אולם היה זה לפני זמן רב. היו שתהו אם הסיפורים האלה אמנם נכונים. וחוץ מזה, כל מלומד מצרי יאמר לך, שהאלים לא השפילו עצמם מעולם כדי לשוחח עם בן תמותה. הם היו תמיד מרוחקים, דוממים, או שדיברו באמצעות כוהני המקדש. אבל הנה כאן נמצא אלוהי העבדים שמדבר ישירות אל משה מתוך השיח הבוער - כשם שמדבר אדם עם זולתו. אין ספק שהאל הזה הוא יוצא דופן! המקרא אומר,

…וַיַּסְתֵּר מֹשֶׁה פָּנָיו, כִּי יָרֵא מֵהַבִּיט אֶל הָאֱלֹהִים.

שמות ג':6

אלוהים דיבר שוב.

"רָאֹה רָאִיתִי אֶת עֳנִי עַמִּי אֲשֶׁר בְּמִצְרָיִם; וְאֶת-צַעֲקָתָם שָׁמַעְתִּי מִפְּנֵי נֹגְשָׂיו, כִּי יָדַעְתִּי אֶת-מַכְאֹבָיו. וָאֵרֵד לְהַצִּילוֹ מִיַּד מִצְרַיִם, וּלְהַעֲלֹתוֹ מִן-הָאָרֶץ הַהִיא אֶל-אֶרֶץ טוֹבָה וּרְחָבָה…

וְעַתָּה לְכָה וְאֶשְׁלָחֲךָ אֶל-פַּרְעֹה; וְהוֹצֵא אֶת-עַמִּי בְנֵי יִשְׂרָאֵל מִמִּצְרָיִם."

שמות ג':8-7, 10

משה היה אחוז אימה! כבר ארבעים שנה שהוא אדם נמלט. אף אם שובו למצרים עשוי לעבור בשלום הרי שספק רב אם פרעה יקבל את חזרתו בברכה. כיצד יוכל להתייצב פנים אל פנים מול האיש החזק ביותר בעולם ולדרוש את שחרורם של כל עבדיו? והאם בכלל יקבלו אותו בני עמו העבריים כדוברם?

ויֹאמֶר מֹשֶׁה אֶל-הָאֱלֹהִים, "הִנֵּה אָנֹכִי בָא אֶל-בְּנֵי יִשְׂרָאֵל וְאָמַרְתִּי לָהֶם, 'אֱלֹהֵי אֲבוֹתֵיכֶם שְׁלָחַנִי אֲלֵיכֶם;' וְאָמְרוּ לִי 'מַה-שְּׁמוֹ'? מָה אֹמַר אֲלֵהֶם?"

שמות ג':13

עוצמה?

איננו יודעים לבטח מדוע ביקש משה לדעת את שמו האישי של אלוהים. אפשרות אחת מתייחסת לאמונות המצריות ביחס למקור הכוח. לתפישתם, לכל אל מידת העוצמה שלו, המוגנת על ידי שמו הסודי של אותו אל. ידיעת שמו הפרטי של אל מסוים מקנה לך את הכוחות והיכולות שלו.

היות שזה מה שלמד משה ביחס לאלים המצריים, אולי תהה אם חל הדבר גם על אלוהי העבדים העבריים. סביר להניח שמשה חשב שאם יוכל לגלות את שמו של האל העברי, יהיה מצויד טוב יותר בעמדו פנים אל פנים מול אדם רב עוצמה כמו פרעה. אבל יש כאן בעיה. משה ידע, שהמצרים מאמינים ששום אל לא הסגיר מעולם את שמו הפרטי. אלא שאולי אלוהי העבדים שונה הוא. מה הוביל את משה לשאול לשמו של אלוהים איננו יודעים, אך התשובה שקיבל הייתה ברורה לחלוטין:

וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים אֶל מֹשֶׁה, "אֶהְיֶה אֲשֶׁר אֶהְיֶה; וַיֹּאמֶר, כֹּה תֹאמַר לִבְנֵי יִשְׂרָאֵל, 'אֶהְיֶה שְׁלָחַנִי אֲלֵיכֶם.'"

וַיֹּאמֶר עוֹד אֱלֹהִים אֶל-מֹשֶׁה, "כֹּה-תֹאמַר אֶל-בְּנֵי יִשְׂרָאֵל, '[יְהוָה]' אֱלֹהֵי אֲבֹתֵיכֶם, אֱלֹהֵי אַבְרָהָם אֱלֹהֵי יִצְחָק וֵאלֹהֵי יַעֲקֹב שְׁלָחַנִי אֲלֵיכֶם; זֶה שְּׁמִי לְעֹלָם…"

שמות ג':14

השם

הביטוי אהיה אשר אהיה והשם יהוה[5] הן למעשה מילים נרדפות. משמעות שניהם היא: אני האחד הקיים, או, אני האחד הקיים מכוח עצמו. האחד שאינו משתנה לעולם, מכיוון שקיומו אינו תלוי באף דבר אלא בעצמו בלבד. לכן הוא האחד הנאמן לנצח, הקיים והמקיים את דברו.

אלוהי העבדים, מעצם שמו, טען שהוא קיים מכוח עצמו. בעוד שבני האדם זקוקים למזון, למים, לאוויר, לשינה, לאור, למחסה - רשימה אינסופית של צרכים החיוניים לקיומם - אומר אֵל זה, שאינו זקוק לדבר. כנראה שאמת זו הייתה כה עמוקה, עד כי הייתה חלק מהותי משמו. הוא היה האחד הקיים מכוח עצמו, ה-אהיה אשר אהיה- יהוה. שום אל או אלה מצריים לא טענו זאת ביחס לעצמם. אלוהי העבדים היה ללא ספק יחיד במינו!

יהוה

הישראלים הקדמונים חשו יראת כבוד כה גדולה ליהוה, עד שבמהלך השנים סרבו לקרוא לו בשמו. בקריאת כתבי הקודש בקול רם, בכל פעם שפגשו בשם יהוה הם אמרו במקום זאת "אדוני" או "השם". גם בימינו, ברבים מהתרגומים לשפות השונות, כאשר אנו קוראים את תשובתו של אלוהים למשה, מופיעה המילה אדוני (LORD) כתחליף ליהוה (YHWH).

וַיֹּאמֶר עוֹד אֱלֹהִים אֶל-מֹשֶׁה, "כֹּה-תֹאמַר אֶל-בְּנֵי יִשְׂרָאֵל, יְהוָה אֱלֹהֵי אֲבֹתֵיכֶם אֱלֹהֵי אַבְרָהָם אֱלֹהֵי יִצְחָק וֵאלֹהֵי יַעֲקֹב שְׁלָחַנִי אֲלֵיכֶם; זֶה שְּׁמִי לְעֹלָם…"

שמות ג':15

במקרא, לפיכך, כאשר נתקלים במילה אדוני, יש להבין אותה כפי שהבינו אותה הקדמונים. למעשה מה שאנו קוראים הוא יהוה - שמו הפרטי של אל יחיד במינו זה.

על מנת לעזור לנו לזכור את הקשר, אתייחס מדי פעם לאל זה כאל אדוני יהוה. כמו כן, בכתבי הקודש, בכל מקום בו מופיעה המילה אלוהים, גם היא מתייחסת ליהוה.

יש חוקרים הסבורים, שמשה הוא האדם הראשון שהכיר את שמו הפרטי של אל יחיד במינו זה. הוטל עליו לספר לכולם ששמו הוא יהוה. שם זה נועד להתנוסס על שפתי כל, ובניגוד לאלילים ולאלילות המצרים הקדמונים, לא היה אדוני אלוהים מאוים מכך שמישהו יגזול ממנו את כוחו.

מֵאֵין כָּמוֹךָ יְהוָה; גָּדוֹל אַתָּה וְגָדוֹל שִׁמְךָ בִּגְבוּרָה.

ירמיהו י':6

סיכום

1. השם הכללי אֵל פירושו חזק, כל יכול, מנהיג רב עוצמה, אלוהות. אֵלות ואֵלים רבים אחרים מוזכרים בכתבי הקודש. יהוה, הנבדל מהם, מכונה גם בשם אלוהים או אדוני.

2. לעיתים קרובות מתייחסים ליהוה כאל האל הקדוש, כלומר, הייחודי, השונה, היחיד במינו.

3. דורות רבים אחרי משה, מתוך רכשי כבוד, לא ביטאו את השם המפורש יהוה בקול רם ובמקום זאת אמרו אֲדוֹנָי. גם בכתב, הוחלף השם המפורש באות ה' או במילה אֲדוֹנָי.

4. הביטוי אהיה אשר אהיה והשם יהוה הן מילים נרדפות שמשמען, אני האחד הקיים מכוח עצמו.

הכוח שבשם

הסיפור הבא אינו מופיע במקרא. הוא לקוח מתוך המיתולוגיה המצרית. הוא מתאר את אופן המחשבה שהיה נפוץ בימיו של משה.

סיפור העוסק ב"עוצמה" ומתמקד באל השמש רא ובנכדתו איסיס, אלילה בעלת שאיפות השתלטות על השמיים והארץ.

איסיס, שהתקנאה בעוצמתו של רא, שאלה אותו לשמו הפרטי. רא כמובן, לא חשף אותו בפניה. אך כאן לא הסתיים הסיפור. איסיס יצרה נחש ארסי והניחה אותו בדרכו של רא. כאשר יצא רא לטיול היומי שלו ברחבי השמיים, "דרך" על הנחש וננקש באופן חמור. כאשר זעק מכאב, הציעו לו אלילים ואלילות אחרים את עזרתם, אולם אף אחד מהם לא יכול היה לגאול אותו מייסוריו.

לבסוף התקרבה אליו איסיס. היא הבטיחה לרא שתרפא אותו בתנאי שיחשוף בפניה את שמו הפרטי. רא כמובן, לא שש לעשות זאת. הוא ניסה להתחמק, השתהה, ולבסוף, בתחושת התנגדות עמוקה, החל למנות בפניה שמות. דבר זה לא הרשים את איסיס, שהבינה שרא מנסה לבלבל אותה ומספק לה שמות בדויים. היא המתינה בסבלנות. לבסוף, חשף רא, מתוך סבלו העמוק, את שמו הפרטי בפני איסיס, ומיד נרפא.

על פי הסיפור, הפכה איסיס לאלה רבת כוח, שווה בעוצמתה לרא. היוונים והרומאים, וכמותם גם עמים אחרים, אימצו לעצמם את איסיס, שלעתים כונתה גם אלת השמיים, והעניקו לה את התואר אֵם האלים.

הבחנה חשובה בין רא ליהוה היא, שאדוני יהוה לא עשה כל ניסיון להסתיר את שמו הפרטי. במקום זאת, ציווה על משה לחשוף את שמו בפני העולם כולו. משה אכן עשה זאת כאשר העלה על הכתב את חמשת חומשי התורה.

6 בהשראת רוח אלוהים

המפגש בין משה לאדוני יהוה בסנה הבוער היה רק אחד מיני מפגשים רבים לעתיד לבוא. משה היה הראשון מבין 40 האנשים שתיעדו את 66 הספרים שביחד מרכיבים את המקרא. כל האנשים הללו, מלבד אחד, היו עבריים.[6] והיה זה אדוני יהוה אשר דיבר כקול האחד - המקור המשותף לכל 40 הכותבים - אשר העניק לכתובים את ההמשכיות וההרמוניה הייחודית שלהם.

בהשראת רוח אלוהים

אלוהים לא הכתיב את הכתובים למשה כפי שעושה מנהל למזכירתו. התהליך היה דומה יותר לנשימה.

כָּל הַכָּתוּב נִכְתָּב בְּרוּחַ אֱלֹהִים…[7]

אגרת שאול השניה אל טימותיאוס ג':16

המושג של אלוהים המוסר את כתבי הקודש באמצעות רוחו, הינו לימוד בפני עצמו. בדיוק כשם שאדם נושף בזמן נשימתו, ונשימה זו מגיעה מתוך קִרבּוֹ, כך גם צריך להיות היחס לכתבי הקודש, כבאים באופן ישיר מקרבו של אדוני יהוה עצמו. אלוהים ודברו אינם ניתנים להפרדה, וזו סיבה אחת לכך שהמקרא נחשב לדבר אלוהים.

לְעוֹלָם יְהוָה, דְבָרְךָ נִצָּב בַּשָּׁמָיִם…

תהלים קיט':89

מערכת חסינה מתקלות

בפרקים הבאים יחשוף בפנינו הסיפור את השיטה, שאינה יכולה להיכשל, בה השתמש אלוהים כדי להעביר את דברו לכל אותם 40 כותבים. תוכלו לשפוט בעצמכם האם (או כיצד) השיטה מנעה מכותבים בלתי מהימנים "לפברק את הכתובים" ולהציג אותם כאילו היו דברי אלוהים. בשלב זה, חשוב להבין שכל 40 המחברים כתבו תחת אותה הכְוונה של השראת אלוהים.

דיוק מוחלט

דבריו של אלוהים נכתבו קודם על גוויל (בצורת מגילה), שהיה עשוי על פי רוב מעור של בעל חיים ונקרא קלף, או על נייר עשוי מגבעול של צמח הפפירוס. הכתבים המקוריים מכוּנים כתבי-יד.

היות שלכתבי-היד היה אורך חיים מוגבל, נעשו לגווילים (מגילות) אלו עותקים שנכתבו כמובן ביד. המוּדָעוּת של הכותבים לכך שהם מתעדים דברי אלוהים חיים הובילה ליצירת אחד ממפעלי השכפול המופלאים ביותר שנעשו אי פעם.

בכתיבת הטקסט העברי,

"הם השתמשו בכל אמצעי זהירות שניתן להעלות על הדמיון, ללא התחשבות במידת הקושי או הסרבול הכרוכים בו, על מנת לוודא שמתקיימת העברה מדויקת של הטקסט. מספר האותיות שבספר נספר, ונמסר מספרה של האות האמצעית. כך גם עם המילים, ומספרה של מילת האמצע צוין אף הוא."[8]

תהליך זה נעשה הן עם העותק והן עם כתב היד המקורי על מנת לוודא שהם תואמים זה לזה לחלוטין.

שכפולם של גווילים (מגילות) אלה היה כה מדויק שכאשר נתגלו מגילות ים-המלח, (אשר נכתבו כ- 100 שנה לפני הספירה) והושוו לכתבים שהועתקו ונכתבו במאה העשירית לספירה והיו תוצר של העתקה שנמשכה מאות על מאות בשנים, לא נתגלו שינויים משמעותיים בטקסט.[9]

יוספוס, צאצא לעם העבדים העבריים והיסטוריון בן המאה הראשונה לספירה, סיכם עבור בני עמו את הדבר באומרו: "…את מידת האמינות שייחסנו לספרים אלה של עמנו ניתן לבחון על פי מעשינו; שכן לאורך התקופות הרבות שחלפו לא היה אחד שהרהיב עוז להוסיף או לגרוע מהם דבר או לחולל בהם שינוי כלשהו; אך טבעי הוא לכל [הישראלים]… להחשיב את הספרים… כאלוהיים".[10]

אנשים אלה היו לגמרי משוכנעים, שהתערבות בטקסט כמוה כהתעסקות עם אלוהים עצמו. יש לנו סיבות מוצקות להיות בטוחים, שכתבי הקודש הקיימים בידינו היום, זהים במהותם לדברים אותם כתבו 40 המחברים.

תרגומים

הן כתבי היד המקוריים והן העותקים נכתבו בתחילה בעברית, בארמית וביוונית. היות שרבים מאיתנו אינם מכירים שפות אלה, תורגמו כתבי הקודש לשפות רבות. התרגומים נעשו מטקסטים עתיקים ששורשיהם בעבר הקדום. כבר נאמר שנעשו במקרא שינויים כדי ליצור את הרושם שהנבואות התמלאו. אך עם מציאת מגילות ים-המלח והיכולת שנפתחה בפנינו להביט אחורה לנבכי ההיסטוריה ולראות מה באמת נכתב, מסכימים ביניהם חוקרים אמינים שדבר שכזה לא קרה. מעניין שהכותבים הקדומים ציטטו את דברי אלוהים עצמו שאמר:

יָבֵשׁ חָצִיר, נָבֵל צִיץ, וּדְבַר-אֱלֹהֵינוּ יָקוּם לְעוֹלָם.

ישעיה מ':8

…עַד אֲשֶׁר יַעַבְרוּ הַשָּׁמַיִם וְהָאָרֶץ אַף יוֹד אַחַת אוֹ תָּג אֶחָד לֹא יַעַבְרוּ מִן הַתּוֹרָה בְּטֶרֶם יִתְקַיֵּם הַכֹּל.

מתי ה':18

ארבעים שנה

איננו יודעים מתי או היכן כתב משה את כל אשר אמר לו אדוני יהוה, אבל ידוע לנו שהדברים נכתבו בארבעים השנים האחרונות לחייו. בהמשך, נעקוב אחר חלק מהקורות אותו. תוך כדי קריאה נזכור, שהמקרא רואה בעצמו את דבר האלוהים. נאמר לנו שדרך דפיו אנו יכולים להכיר את יהוה עצמו. אלוהים אומר,

"…וּבִקַּשְׁתֶּם אֹתִי וּמְצָאתֶם, כִּי תִדְרְשֻׁנִי בְּכָל-לְבַבְכֶם."

ירמיהו כט':13

מדריך להתמצאות בכתבי הקודש

כשאנו מתחילים בקריאת 66 הספרים שבמקרא רצוי שנדע, שכל ספר מחולק לפרקים וכל פרק - לפסוקים. כמו כן, לטקסט העברי המקורי של התנ"ך נוספו סימני פיסוק, ניקוד וטעמים. אף על פי שאלו יכולים להיות לעזר, עלינו לדעת בבירור ש"תוספות" אלו אינן מהוות חלק מכתבי הקודש המקוריים שניתנו ל- 40 הכותבים אלא נוספו בשלב מאוחר יותר כדי לשמר ולאחד את אופן הקריאה וההבנה של הכתובים. כמו כן, ספרי מקרא רבים כוללים גם הקדמות היסטוריות, הערות שוליים, מראי מקום, מפות וקונקורדנציה. גם כאן עלינו לזכור ש"תוספות" אלה אינן חלק מכתבי הקודש המקוריים אלא נוספו בידי אנשים שהעירו את הערותיהם על התוכן המקראי.

יעזור לנו גם להיות ערים לכך שהכתובים מחולקים לשני חלקים עיקריים - התנ"ך (הברית הישנה) והברית החדשה. באופן היסטורי, מחולק התנ"ך לשלוש קטגוריות:

1. התורה, שלעיתים מכונה תורת משה, או החומש (חמשת חומשי תורה).

2. הנביאים.

3. הכתובים, שכוללים גם את מזמורי התהלים.

"התנ"ך מהווה כשני שלישים מכתבי הקודש (מהמקרא). השליש האחרון מכונה הברית החדשה.

פרק 2

1 בראשית

בזמן שכתב משה את חמשת חומשי התורה, ודאי חש שחזר לבית הספר. ללא ספק עבר תהליך חינוכי. בתקופה זו, בני ישראל ידעו מעט מאד על האל שלהם; כל כך הרבה דברים היו חדשים עבורם.

שלוש מילים

הספר הראשון נקרא בראשית, כלומר - התחלות. הוא פותח בשלוש מילים בעלות משמעות עמוקה:

בְּרֵאשִׁית בָּרָא אֱלֹהִים…

בראשית א':1

המקרא אינו פותח בטיעונים לקיומו של יהוה - אלוהים פשוט שם. הוא היה קיים מאז ומתמיד!

דבר זה יכול היה להיתפס כחדשה מדהימה הן עבור המצרים והן עבור בני ישראל. אפילו לרָא הייתה התחלה - הקדמונים טענו שרא ברא את עצמו![1] אבל יהוה אומר, שהוא היה שם מאז ומעולם. הוא תמיד היה קיים, לפני הצמחים, החיות, בני האדם - קודם לארץ וליקום. משה כתב,

בְּטֶרֶם הָרִים יֻלָּדוּ וַתְּחוֹלֵל אֶרֶץ וְתֵבֵל, מֵעוֹלָם עַד-עוֹלָם אַתָּה אֵל.

תהלים צ':2

האלים של המצרים הקדמונים נולדו ועם הזמן הזדקנו, אולם המקרא כותב שאלוהים לא זו בלבד שהיה קיים מאז ומתמיד, אלא גם שימשיך ויחיה לנצח נצחים.

היות שהגוף שלנו בן תמותה - הוא חי על פני האדמה רק לפרק זמן קצוב - הרעיון של אל נצחי קשה לנו להבנה. אך קיימים דימויים שעוזרים לנו להבין זאת. אנו יכולים, למשל, להשוות את הנצח ליקום.

רובנו יכולים לתפוס בהבנתנו את מערכת השמש שלנו - שמש אשר מוקפת בכוכבי לכת הסובבים אותה. אנו יודעים שמערכת זו עצומה, אולם מחקרים שנעשו בחלל נותנים לנו תחושה שגם המקומות המרוחקים ביותר הינם ברי השגה.

אך בוא ונלך צעד אחד קדימה ונתחיל למדוד את היקום. לו ניתן לנו לטוס בחללית במהירות האור, היינו סובבים את כדור הארץ שבע פעמים בשנייה אחת! אם נטוס לחלל במהירות זו, נעבור את הירח תוך שתי שניות, את כוכב מאדים תוך ארבע דקות ואת פלוטו בתוך חמש שעות. משם אנחנו ממשיכים אל תוך הגלקסיה שלנו, גלקסיית שביל החלב.

במהירות האור נקיף את כדור הארץ שבע פעמים בשנייה… נעבור את הירח בשתי שניות… את מאדים בתוך ארבע דקות… ואת פלוטו בחמש שעות.

ישנן 60 שניות בדקה. בנסיעה במהירות האור נעבור 300,000 קילומטרים בשנייה אחת בלבד. חשבו לאיזה מרחק נגיע בדקה אחת, בשעה אחת, ביום אחד או בשנה!

בנסיעה במהירות האור, נזדקק ל- 4.3 שנים כדי להגיע אל הכוכב הקרוב ביותר. פרוש הדבר שבכל שנייה מאותן שנים אנו נוסעים מרחק 300,000 קילומטרים ובסך הכל נוסעים מרחק של 40,682,300,000,000 קילומטרים!

הכוכב שלנו, השמש, קרוב לקצה גלקסיית שביל החלב. כל מערכת השמש שלנו ביחד עם הכוכבים הסובבים אותה יכולים להיכנס לתוך הקופסא הזו.

גלקסיית שביל החלב [2]

קבוצת הכוכבים שהינך רואה בשמי הלילה הינה חלק ממשפחת כוכבים עצומה הנקראת גלקסיית שביל החלב. בנסיעה במהירות האור, נזדקק ל 100,000 שנים כדי לחצות אותה מצד לצד. ישנן לערך 100 מיליארד גלקסיות ביקום, ורבים מהן מכילות מיליארדי כוכבים. הגלקסיות מופיעות כקבוצות וכסופר-קבוצות. בקבוצה אליה אנו משתייכים ישנן כעשרים גלקסיות, ואילו בסופר-קבוצה אליה אנו משתייכים ישנן אלפי גלקסיות.

מעוניין בכוכב הנושא את שימך?[3]

בהתבסס על כמות האוכלוסין הנוכחית בכדור הארץ, ייתכן ש - 16 גלקסיות ייקראו על שמך. משמעות הדבר שמיליארדי כוכבים יישאו את שמך!

בנסיעה במהירות האור, יידרשו 2,000,000 שנים כדי להגיע אל הגלקסייה הקרובה ביותר… ואל קבוצת הגלקסיות הקרובה ביותר שלאחריה יידרשו 20,000,000 שנים.

בנקודה זו רק התחלת לטייל ביקום.

אכן, המחשבה על הנצח היא בלתי נתפשת, אך כמוה גם גדלו העצום של היקום בו אנו חיים. שניהם מהממים, אך שניהם אמיתיים. ובנוגע לנצחיותו של אדוני אלוהים, מדגיש זאת המקרא במפורש. נאמר בו שהוא נצחי, וקיומו לעד מהווה חלק כל כך מהותי בהווייתו, עד כדי כך שהוא מופיע גם כאחד משמותיו.

…שֵׁם יְהוָה, אֵל עוֹלָם…

בראשית כא':33

2 אדם

באחת ההזדמנויות ניהלתי שיחה על המקרא עם זוג צעיר כאשר לפתע עצר אותי הבעל ואמר בקול מופתע: "אתה מדבר על אלוהים כאילו היה אדם."

אמרתי, "כן, זה נכון." ואז שאלתי לדעתו.

"ובכן", אמר, "מעולם לא חשבתי על אלוהים באופן שכזה. אני מניח שתמיד ראיתי בו מעין…סוג של כוח."

הבהרתי לו שכתבי הקודש אכן מגדירים את אדוני יהוה כישות חיה, עם אופי ואישיות, ולא כמין כוח אוניברסלי או כמחשבה אלוהית.

יהוה (אדוני) אחד, שמות רבים

אחת הדרכים בהן משתמש המקרא כדי לגלות את אישיותו של אלוהים היא באמצעות שמותיו. למרות שנכון לומר שלאלוהים רק שם פרטי אחד, יש לו שמות נוספים שמשמשים כתארים, וכולם אומרים משהו על אישיותו. למשל, לעיתים מכונה יהוה אל-עליון.

וְיֵדְעוּ כִּי-אַתָּה שִׁמְךָ יְהוָה לְבַדֶּךָ; עֶלְיוֹן עַל-כָּל-הָאָרֶץ.

תהילים פג':19

השם אל-עליון מדגיש את תפקידו של אלוהים כשליט ריבון. כשם שלאימפריות קדומות היו מנהיגים מוחלטים או שליטים שמלכו במחוזותיהם, כך גם יהוה הוא מלך על כל היקום.

ידוע לנו שהמצרים הקדמונים האמינו שרא הוא האל השליט, ושכל שאר האלים והאלות נבראו על ידו. אך האם יהוה אלוהים הוא אל-עליון במשפחה של אלים? האם היו לו אלים ואלות אחרים הכפופים למרותו? האם השם יהוה הוא בסך הכול שם נוסף לאל רא?

קודם כל, חשוב מאד להבין שיהוה אינו שם נוסף לרא או, לצורך העניין, לכל אל אחר. שנית, הכתובים מדברים על אלים ואלות רבים, אך הם אינם חלק ממשפחה של אלים שאלוהים עומד בראשה. ככל שנתקדם בסיפור נגלה מהו מיקומם של האלים האחרים בתמונה הכוללת, אך בינתיים עלינו לדעת ש:

…יהוָה אֱלֹהִים… הוּא-אֱלֹהִים חַיִּים וּמֶלֶךְ עוֹלָם.

ירמיהו י':10

הרעיון שיהוה אלוהים הוא מלך, יכול להעלות דימוי של איש זקן היושב לו על כסא מוזהב שצף לו אי שם בסטרטוספירה. למרות שהמקרא אף פעם לא תיאר את אלוהים כאיש זקן, הוא כן מתייחס לכס מלכותו - לא כממוקם בעננים, אלא במקום מושלם שנקרא שמים.

יְהוָה בַּשָּׁמַיִם כִּסְאוֹ.

תהלים יא':4

המקרא מספר לנו שאלוהים שולט מהשמים. אנו יודעים מעט מאד על המקום הזה, אולם המעט שאנו יודעים, נפלא הוא. נדון בנושא השמים ביתר פירוט בהמשך.

רוח

המקרא מדבר על אלוהים במין זכר - הוא, לו, אותו. אין פירוש הדבר שיש לו מאפיינים מיניים כמו לאדם. יהוה איננו דומה לרא או לכל אלוהות מצרית באשר היא - אין לו נשים וילדים. המקרא אומר,

הָאֱלֹהִים הוּא רוּחַ…

הבשורה על פי יוחנן ד':24

הקדמונים דמיינו לעצמם, לעיתים קרובות, את האלים שלהם כחיות למחצה וכבני אדם למחצה. שום תיאור שכזה מעולם לא הופיע ביחס ליהוה, כיוון שבהיותו רוח, לא ניתן לראותו, אין לו גוף והוא אינו עוטה בשר.

חשוֹב על לוויה של חבר שנפטר. אילו הוסר התכריך, היית רואה את הגופה, אבל היכן ידידך? הוא כבר לא שם, רוחו של חברך אינה נוכחת עוד. כאשר אנו מביטים במישהו, אנו רואים רק את ביתו, את הגוף האנושי שלו. למעשה איננו רואים את אישיותו האמיתית, את הרוח. באותו האופן, לא ניתן לראות את יהוה כיוון שרוח הוא, אולם עדיין יש לו את כל התכונות שיש לאדם - יש לו אופי ואישיות.

סיכום

רק התחלנו בלימוד שלנו, וכבר למדנו לא מעט על יהוה אלוהים.

הוא ישות נצחית - הוא אינו איזשהו כוח בלתי אישי.

הוא רוח - ללא גוף פיסי או תפקודים גופניים.

הוא אל עליון, השליט הריבון על הכול.

וכך זה היה כבר מבראשית…

3 מלאכים וכוכבי אֵל

נתייחס עתה למילה השניה שבשלוש המילים הראשונות שכתב משה.

בראשית ברא אלוהים…

בראשית א':1

מעשה היצירה הראשון של אלוהים מפוזר על פני דפים רבים בכתובים. נוכל לאסוף מספיק מידע שייתן מענה לשאלות פשוטות, אך כאן זה נעצר. המקרא לא נכתב כדי לספק את סקרנותו האינסופית של האדם. הוא נותן אינפורמציה בסיסית ביחס למאורעות מסויימים, אך כשזה מגיע לפרטים נוספים, הדפים שותקים. וזה בדיוק מה שקורה בנוגע לנושא של הישויות הרוחניות.

שמות

המקרא קורא לישויות רוחניות בשמות רבים ושונים. לעיתים קרובות הם מכונים מלאכים, אך הכתובים משתמשים במינוחים רבים לצורך הגדרתם: כרובים, שרפים, מלאכים, רבי מלאכים, כוכבי שחר - והרשימה מתארכת. כאשר ביחד הם מכונים המונים, צבאות או כוכבים.* ישויות רוחניות אלה אינן כוחות מופשטים (לא מוחשיים) בלתי-אישיים כפי שניתן לראות בסרטים מסוימים, אלא הן בעלי גוף, או ישויות שבהחלט מסוגלות לחשוב ולהרגיש.

*אין הכוונה לכוכבים בשמים (גרמי שמים).

וּצְבָא הַשָּׁמַיִם לְךָ [יהוה] מִשְׁתַּחֲוִים.

נחמיה ט':6

יתכן שלכל אחד מהם יש שם אישי, אך רק כמה מהם מוזכרים, כמו גבריאל ומיכאל.

בלתי נראים, לא ניתן לספור אותם

כמו אלוהים עצמו, ישויות רוחניות הן בלתי נראות, נטולות גוף בשר ודם כמוני וכמוך. למרות שאיננו יכולים לראותם, הם חייבים להיות בכל מקום. הביטוי המציין רק את המספר של אלו הסובבים את כסא מלכותו של אלוהים, מביע סכום בלתי נתפס שלא ניתן לאמוד אותו.

רָאִיתִי וְשָׁמַעְתִּי קוֹל מַלְאָכִים רַבִּים סָבִיב לַכִּסֵּא… מִסְפָּרָם רִבְבוֹת רְבָבוֹת וְאַלְפֵי אֲלָפִים…

ההתגלות ה':11

וזה מוביל אותנו לשאלה. היות וראינו שכס אלוהים נמצא בשמיים, האם פירוש הדבר הוא שהשמיים הם גם מקום מושבם של המלאכים? ובכן, השאלה אם המלאכים זקוקים לבית אם לאו נתונה לויכוח, אבל אם נתייחס לכלל כתבי הקודש, יתקבל הרושם שבסיסם של המלאכים נמצא בשמים אבל הם יכולים לנוע לכל מקום ביקום. המקרא ברור ביחס לכך שמלאכים, מהיותם ישויות רוחניות, אינם חיים במקדשים, בבתים, בסלעים, בעצים או בנהרות.

משרתים

בשלב זה הגיוני שנשאל את עצמנו, "מכיוון שהמקרא מדבר על אלים רבים ושונים, האם המלאכים הם אלים או אלות?" התשובה הפשוטה היא לא, הם לא זה ולא זה. לעומת זאת, הם כן ישויות רוחניות שנבראו לשרת את יהוה אלוהים ולעשות את רצונו וכטוב בעיניו. הם נקראים רוחות שרת.

הַאֵין כֻּלָּם רוּחוֹת-שָׁרֵת, שְׁלוּחִים לְשֵׁרוּת…?

האגרת אל העברים א':14

המילה מלאכים משמעה גם שליחים או משרתים. כיוון שאלוהים הוא שברא אותם, הרי שהם שייכים לו וממלאים אחר הוראותיו של יהוה.

בוראם - בעליהם

מושג הבורא שכולל בתוכו את מושג הבעלות כבר איבד את כוחו בחברה רדופת הממון שלנו. אני זוכר את עצמי מהלך בכפר של בני שבט מסויים בפפואה שבגינאה החדשה. כל דבר שעליו שאלתי "למי זה שייך?" "של מי הסירה הזאת?" נענה בתשובה שהצביעה על כך שיש לדבר בעלים. כאשר ניסיתי לברר כיצד הם יודעים מיהו הבעלים, הביטו בי בפליאה. מסתבר ששאלתי הייתה מטופשת. להם זה היה ברור מאליו. "הבעלים הוא זה שבנה אותו!" הקשר בין היוצר לבעל הקניין היה חזק ביותר.

היות שאלוהים ברא את המלאכים, אין זה מפליא שייחשבו לקניינו. והיות שהם שייכים לו, עליהם לציית לו - כמשרתיו וכשליחיו. אין בכך איזושהי גרסה קדומה של עבדות. לא ניתן למצוא כאן הקבלה להפעלת סמכות בכפיה. לא יכול היה להיות למלאכים יוצר ובעלים טוב יותר.

יכולת חשיבה ועוצמה יוצאי דופן

על מנת שיוציאו לפועל את הוראותיו, העניק אלוהים למלאכים עם בריאתם יכולת חשיבה ועוצמה מירביים. הם נוצרו כיצורים מושלמים ללא רוע. אולם אין זה אומר שהם היו רובוטים. לכל אחד מהם היה רצון משלו שאיפשר לו יכולת בחירה.[4] דבר זה הוא בעל משמעות.

הכתובים מדברים לעיתים קרובות על כך שהמלאכים מהללים את אלוהים תוך כדי עבודתם. המילה 'הלל' פירושה לדבר בשבחו של מישהו, לגלות כלפיו הערצה.

בָּרְכוּ יְהוָה מַלְאָכָיו, גִּבֹּרֵי כֹחַ עֹשֵׂי דְבָרוֹ; לִשְׁמֹעַ בְּקוֹל דְּבָרוֹ.

בָּרְכוּ יְהוָה כָּל-צְבָאָיו; מְשָׁרְתָיו עֹשֵׂי רְצוֹנוֹ.

תהלים קג':21-20

אך הלל הוא חסר משמעות אם אינו ניתן מרצון. הרשו לי להדגים זאת על ידי שימוש בצורת ביטוי אנושית אחרת - אהדה למישהו.

תקופת מה ביליתי בכפר שבו נהוג היה לשלם למקוננים. בזמן הלוויה הייתה קבוצה נפרדת של מקוננים שמבכים בקול גדול. היה זה מראה קורע לב, אבל הם יכלו לעצור תוך רגע, במיוחד אם החליטו שלא שילמו להם מספיק. האהדה שהם גילו נראתה אמיתית, אך לא הייתה כזאת. היא הייתה ריקה מתוכן.

לו היו המלאכים מתוכנתים כמו רובוטים, להלל את אלוהים, היה אותו הלל ריק כמו אהדה קנויה בכסף. אך היות שנוצרו עם רצון חופשי, כל ביטוי של שמחה, אהבה, או הערכה הינו אמיתי. במקרא, לעתים קרובות, מתחבר ההלל ליהוה עם המושג של השתחוות או עבודת אלוהים.

…וְאַתָּה מְחַיֶּה אֶת-כֻּלָּם; וּצְבָא הַשָּׁמַיִם לְךָ מִשְׁתַּחֲוִים.

נחמיה ט':6

השתחוות ועבודת אלוהים

המילה השתחוות, או עבודת אלוהים, מכילה בתוכה את הרעיון של אהבה והערצה עמוקים כלפי מישהו שאתה רואה בו דמות ראויה להערכה. זהו סוג של הלל. במקרה הנדון, משתחווים המלאכים לאלוהים.

הדבר מתאים משום שאלוהים הוא השליט הריבון וככזה, ראוי לזכות בהערכה גבוהה. מאידך, אם הייתי מתפאר במעשיו של אחד מחברי, יכול היה המאזין לתהות אם אכן ראוי ידידי לשבחים שאני מרעיף עליו. אך המקרא אומר שאלוהים אכן ראוי לכבוד, לפיכך המלאכים צודקים בהפנותם את ההלל שלהם כלפי יהוה - בהשתחוותם אליו ואליו בלבד.

לְךָ יָאֶה, אֲדוֹנֵנוּ וֵאלֹהֵינוּ, לְקַבֵּל אֶת הַכָּבוֹד וְהַיְקָר וְהַגְּבוּרָה, כִּי

אַתָּה בָּרָאתָ הַכֺּל וּבִרְצוֹנְךָ הָיוּ וְנִבְרְאוּ.

ההתגלות ד':11

דומה אך שונה

יש לציין שקיים דמיון מסוים בין המלאכים לבין האדם, למרות שכוחותיו ויכולת מחשבתו של האדם אינם מתקרבים לאלו של המלאכים. המקרא אומר שיהוה אלוהים ברא את האדם…

…וַתְּחַסְּרֵהוּ מְּעַט מֵאֱלֹהִים…

תהלים ח':5

למרות הדמיון, שונים המלאכים מבני האדם באופן ברור. הם לא מתים לעולם.[5] הם לא באים בברית נישואין ולא יולדים ילדים.[6] למרות שבדרך כלל אינם נראים, הרי שהם נגלים במשימות מסוימות. כאשר הם משוחחים עם בן אנוש, הם משתמשים בשפה המובנת לשומע.

היות שמידי פעם מתערבים המלאכים בחברת בני האדם ומדברים איתם, קובע המקרא שהיו מקרים בהם טעו לחשוב ולזהות יצורים רוחניים אלה כאלים או כאלוהים עצמו. אך כשם שכבר נוכחנו, יהוה אלוהים הוא זה אשר ברא אותם, והם נפרדים ושונים ממנו. אין הם אלים ואף לא חלק מיהוה אלוהים. בדיוק כשם שמשוט של סירה אינו עונה להגדרה של "יוצר" או "בורא", כך גם המלאכים לא עונים להגדרה של "אל". הם שונים ונבדלים ממנו. האחד הוא הבוֹרא, האחרים הם הברוּאים.

המלאך (כרוב) שנמשח

הישות הרוחנית החזקה, החכמה והיפה ביותר שנוצרה אי פעם הייתה מלאך (כרוב). בלטינית תורגם שמו ללוציפר, אולם המקור העברי מכנה אותו הילל בן שחר, שמשמעו כוכב השחר.

אֵיךְ נָפַלְתָּ מִשָּׁמַיִם הֵילֵל בֶּן-שָׁחַר!

ישעיה יד':12

ההתייחסות אל הילל בן שחר היתה כאל כרוב (מלאך) אשר נמשח (משוח). מקור המילה משוח טבוע בפולחן הקדום של משיחת שמן על ראשו של מישהו או משהו כדי להבדילו ולהפרידו לתפקיד מסויים. מעשה המשיחה נחשב למקודש ונתפס ברצינות רבה.

"אַתְּ-כְּרוּב (אתה מלאך) מִמְשַׁח (מָשׁוּחַ) הַסּוֹכֵךְ (מָגֵן)… תָּמִים אַתָּה בִּדְרָכֶיךָ מִיּוֹם הִבָּרְאָךְ…"

יחזקאל כח':15-14

תפקידו של אותו כוכב השחר הציב אותו בקביעות לצידו של אלוהים. נלמד יותר על אותו מלאך (כרוב) משוח תוך כדי התקדמות הסיפור.

בעוד המלאכים מביטים

עם בריאתם של הישויות הרוחניות, החלו מעשי הבריאה של אלוהים. כעת, בעוד צבא מלאכי השמיים הביט ושמח, ניגש האל העליון לבצע את פועלו הגדול הבא - בריאת כל היקום.

אֵיפֹה הָיִיתָ בְּיָסְדִי-אָרֶץ; הַגֵּד אִם-יָדַעְתָּ בִינָה. מִי-שָׂם מְמַדֶּיהָ כִּי תֵדָע; אוֹ מִי-נָטָה עָלֶיהָ קָּו. עַל-מָה אֲדָנֶיהָ הָטְבָּעוּ; אוֹ מִי-יָרָה אֶבֶן פִּנָּתָהּ. בְּרָן-יַחַד כּוֹכְבֵי בֹקֶר; וַיָּרִיעוּ כָּל-בְּנֵי אֱלֹהִים?

איוב לח': 7-4

פרק 3

1 בכוח הדיבור בלבד

שנים עשר הפרקים הראשונים בספר בראשית מכילים מידע חיוני לצורך הבנת הכתובים כמכלול. אם אמנם היה המקרא אוסף של הנחיות להרכבת התצרף עליו דיברנו קודם לכן, הרי שהפרקים הללו הם בין אלה המתויגים "קרא בתשומת לב".

כאשר אנחנו אומרים שאלוהים הורה למשה לכתוב אודות ההתחלות, אנו מתכוונים לזה באופן המילולי ביותר. אלוהים הנחה את משה לתעד את מה שהתרחש ביום הראשון לקיומו של העולם.

יום ראשון

בְּרֵאשִׁית בָּרָא אֱלֹהִים אֵת הַשָּׁמַיִם וְאֵת הָאָרֶץ. …וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים "יְהִי אוֹר", וַיְהִי-אוֹר. וַיַּרְא אֱלֹהִים אֶת-הָאוֹר כִּי-טוֹב; וַיַּבְדֵּל אֱלֹהִים בֵּין הָאוֹר וּבֵין הַחֹשֶׁךְ. וַיִּקְרָא אֱלֹהִים לָאוֹר יוֹם, וְלַחֹשֶׁךְ קָרָא לָיְלָה; וַיְהִי-עֶרֶב וַיְהִי-בֹקֶר, יוֹם אֶחָד.

בראשית א':5-3

שימו לב כיצד אלוהים ברא. הטקסט אומר שאלוהים דיבר את האור לקיום. כלומר, האור התקיים כתוצאה מפעולת דברו של אלוהים. "ויאמר אלוהים יהי אור", אלוהים לא השתמש בידיו או בכלים כדי ליצור. המקרא אכן אומר לנו…

…כִּי הָעוֹלָמִים הוּכְנוּ בִּדְבַר אֱלֹהִים…

אל העברים יא':3

ישות גדולה זו, הווייה גדולה זו - יהוה - יצרה את כל מה שאנחנו רואים ולא רואים בכוח הדיבור בלבד!

שימו לב גם לכך שהוא יצר הכול מִלא-כלום. אנו כבני אדם יוצרים, אבל רק עם חומרים קיימים מראש. אנו מציירים תמונות על קנבס כשאנו משתמשים בצבעי שמן. אנו בונים בתים מעץ, ממלט ומאבן. אך כאשר אלוהים יצר, הוא לא השתמש בדבר. הוא פשוט דיבר!

"יְהִי-אוֹר…"

בראשית א':3

…והאור נוצר! ובריאתו של היום הראשון הושלמה.

יום שני

בתום היום הראשון, היה העולם שנוצר מכוסה מים. וכעת, ביום השני,

וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים יְהִי רָקִיעַ בְּתוֹךְ הַמָּיִם, וִיהִי מַבְדִּיל בֵּין מַיִם לָמָיִם. וַיַּעַשׂ אֱלֹהִים אֶת-הָרָקִיעַ וַיַּבְדֵּל בֵּין הַמַּיִם אֲשֶׁר מִתַּחַת לָרָקִיעַ, וּבֵין הַמַּיִם אֲשֶׁר מֵעַל לָרָקִיעַ; וַיְהִי-כֵן. וַיִּקְרָא אֱלֹהִים לָרָקִיעַ שָׁמָיִם; וַיְהִי-עֶרֶב וַיְהִי-בֹקֶר יוֹם שֵׁנִי.

בראשית א':8-6

הרקיע[1] הוא הדבר לו אנו קוראים היום אטמוספירה. האטמוספירה והמים של העולם הם רק שניים מתוך המרכיבים הרבים שמאפשרים את קיומם של החיים על פני כדור הארץ.

ביום השני אנו מוצאים את הסימן הראשון לכך שהעולם כפי שנברא במקור, היה שונה מהעולם שאנו מכירים היום. נראה שהייתה לו אטמוספירה אחרת ושבאופן כללי הוא גם היה חם יותר. מאוחר יותר נקרא על הנסיבות שכנראה ושינו את הסביבה והביאו אותה למצבה הנוכחי.

יום שלישי

בתחילתו של היום השלישי, עדיין היוו המים שתחת הרקיע אוקיינוס אחד עצום ללא סימני יבשה נראים לעין.

וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים, "יִקָּווּ הַמַּיִם מִתַּחַת הַשָּׁמַיִם אֶל-מָקוֹם אֶחָד, וְתֵרָאֶה הַיַּבָּשָׁה." וַיְהִי-כֵן…. וַיַּרְא אֱלֹהִים כִּי-טוֹב. וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים "תַּדְשֵׁא הָאָרֶץ דֶּשֶׁא עֵשֶׂב מַזְרִיעַ זֶרַע, עֵץ פְּרִי עֹשֶׂה פְּרִי לְמִינוֹ, אֲשֶׁר זַרְעוֹ-בוֹ עַל-הָאָרֶץ;" …וַיַּרְא אֱלֹהִים כִּי-טוֹב. וַיְהִי-עֶרֶב וַיְהִיה-בֹקֶר יוֹם שְׁלִישִׁי.

בראשית א':13-9

את היום השלישי ניתן לחלק לשני חלקים. קודם כל עדים אנו להופעתה של היבשה. ככל הנראה, בעוד שקרקעית האוקיינוס שקעה ויצרה אגנים ענקיים עבור המים, התרוממה ועלתה ממעמקי הים קרקע יבשה. שנית, אנו קוראים על בריאתה של צמחייה חיה - צמחים ועצים שכבר נשאו פרי וזרעים. המקרא אומר שאלוהים יצר את הכול במצב של בשלות ותפקוד מלאים.

אני זוכר שיחה בנושא זה עם כמה ילדים. בקשתי מהם לאסוף יחדיו את כמות הזרעים הרבה והמגוונת ביותר שיוכלו למצוא בחמש דקות. הם שבו וחזרו עם מבחר גדול - זרעים בעלי חוד, זרעים שנועדו להינשא באוויר, כאלה שצצים ויוצאים בחום, חלקם בגודל של גרגר, אחרים גדולים הרבה יותר. הסברתי להם כיצד כל גרעין קטנטן מכיל אנציקלופדיה שלמה של הנחיות לגבי גדילתו - האם עליו יהיו רחבים או צרים, ירוקים או אדומים, האם הגבעול שלהם יהיה עדין או עבה וחזק כמו גזע עץ. מתי עליו לצמוח, באיזו מהירות, לאיזה גובה, וכן הלאה וכן הלאה. הזרע אף כלל הנחיות על איך לייצר זרעים נוספים. אם נחשוב על זה, הרי שכל התהליך הזה הוא בלתי יאומן, ושום בן אנוש מעולם לא התקרב ליכולת לשכפלה. עם זאת המקרא טוען שיהוה אלוהים ברא צמחים ועצים בוגרים שמכילים את כל המידע הגנטי שלהם, אך ורק באמצעות דיבור שהביא לקיומם. מדהים!

גְדֹלִים מַעֲשֵׂי יְהוָה; דְּרוּשִׁים לְכָל-חֶפְצֵיהֶם.

תהלים קיא':2

הבריאה הייתה פעולה של יחיד. שום אל אחר לא היה מעורב בה.

כִי כֹה אָמַר-יְהוָה, בּוֹרֵא הַשָּׁמַיִם, הוּא הָאֱלֹהִים יֹצֵר הָאָרֶץ וְעֹשָׂהּ, הוּא כוֹנְנָהּ, לֹא-תֹהוּ בְרָאָהּ, לָשֶׁבֶת יְצָרָהּ; אֲנִי יְהוָה, וְאֵין עוֹד.

ישעיה מה':18

אלוהים לבדו מסוגל היה לברוא את הנגלה ואת שאינו נגלה.

2 שלוש תכונות

אין צורך להיות מדען חלל כדי לדעת, שמישהו שהיה מסוגל לברוא יקום כה עצום מימדים הינו בעל עוצמה בלתי רגילה. כתבי הקודש למעשה לוקחים את זה צעד נוסף קדימה. הם אומרים לנו שאלוהים הוא כל-יכול.

גָדוֹל אֲדוֹנֵינוּ וְרַב-כֹּחַ;

תהלים קמז':5

לא זו בלבד שיהוה הוא כל-יכול, הוא גם כל-יודע. ביטוי לידע זה ניתן לראות במורכבות הדברים שיצר. המקרא אומר…

…לִתְבוּנָתוֹ אֵין מִסְפָּר.

תהילים קמז':5

יתרה מזו, כאשר אנו מתייחסים לגודלו העצום של היקום, לא נותר לנו אלא להגיע למסקנה שלבורא ישנה היכולת לנוע על פני מרחבים ולמקם את כל הדברים שברא במקום בו הוא בוחר. ושוב, המקרא לוקח את זה אל מעבר למה שאנו מסוגלים לראות. הוא אומר לנו, שיהוה אלוהים נמצא בכל מקום בו זמנית.

"הַאֱלֹהֵי מִקָּרֹב אָנִי" נְאֻם-יְהוָה; "וְלֹא אֱלֹהֵי מֵרָחֹק? אִם-יִסָּתֵר אִישׁ בַּמִּסְתָּרִים וַאֲנִי לֹא-אֶרְאֶנּוּ?" נְאֻם-יְהוָה, "הֲלוֹא אֶת-הַשָּׁמַיִם וְאֶת-הָאָרֶץ אֲנִי מָלֵא?" נְאֻם-יְהוָה.

ירמיה כג':24-23

יהוה בלבד הוא בעל שלוש התכונות האלה - כל יודע, כל יכול, ונוכח בכל בכל זמן, ורק שילוב ללא דופי של שלושת התכונות הללו יכול היה ליצור את העולם המורכב בו אנו חיים.

עֹשֵׂה אֶרֶץ בְּכֹחוֹ, מֵכִין תֵּבֵל בְּחָכְמָתוֹ; וּבִתְבוּנָתוֹ נָטָה שָׁמָיִם.

ירמיה נא':15

בכתבי הקודש אין אל או אלה אחרים שמייחסים להם תכונות שכאלה. גם לא למלאכים, עם כל עוצמתם וחכמתם. ואנחנו? אנחנו אפילו לא קרובים לרמות כאלה של יכולת.

בשבילנו בנייתו של פריט ולו הפשוט ביותר מצריכה שילוב כוחות של כמה אנשים. למשל, הבה ונאמר שהחלטנו לבנות כסא פשוט - כזה שמוצאים בבתי ספר.

בתור התחלה אנו זקוקים למתכת. אבל איפה מוצאים מתכת?

בסלעים. אבל איך נדע באיזה סלעים מצויה המתכת הדרושה לנו?

אנו זקוקים לגיאולוג ולחוצב שיהיו בעלי ידע נרחב בנושא מציאת סלעים שמכילים בתוכם מחצבי עופרת וברזל.

נאמר שמצאנו את הסלעים המתאימים, מהו הצעד הבא שיש לנקוט?

אנו זקוקים לאדם בעל ידע בהפקת דינמיט ולציוד מגוון של כורים. אנו זקוקים לכורים בעלי מיומנות שיפיקו בבטחה עופרת ממעבה האדמה.

אך עדיין אין באפשרותך לבנות כסא עם ערימת עופרת. עליה להיות מותכת תחילה. האם ביכולתך לבנות תנור חם מספיק להתכת סלעים?

אנו זקוקים לאלה שמכירים את תהליך ההתכה והזיקוק. נניח שמצאנו את האנשים האלה. מה יקרה אז?

הם יתיכו עבורנו גוש פלדה. בשלב זה אנחנו כבר מוכנים לשבת על המטיל עצמו - כלומר, אחרי שיתקרר. אבל אם בכוונתנו לבנות כסא, נזדקק למישהו שמבין כיצד יש לגלגל את הבלוק הזה ליריעות מתכת, לכופף אותן לצינורות ואז לרתך אותם.

ריתוך? נשמע שאנו זקוקים לאדם בעל ידע בחשמל וכיצד להפיק אותו.

כפי שאנחנו רואים, בניית כסא היא תהליך מסובך. ועדיין לא התייחסנו כלל למרכיבי הפלסטיק שבו.

פלסטיק? המממ. האם אין הוא מופק מדלקים? תנו לי לחשוב רגע, במה כרוך קידוח לחיפוש נפט…??!!

וכל מה שרצינו לעשות הוא בסך הכל לבנות כסא. הכנתו של הפריט ולו הפשוט ביותר דורשת מאות אנשים עם ידע משולב ומיומנויות המשלימות זו את זו. אין אדם שיודע הכול.

שום אדם, שום אל, שום מלאך, שום רוח לא משתווה ולו באופן המזערי ביותר לאלוהים, האל הבורא (אדוני, אדוני אלוהים) שהוא כל יודע, שיש לו הכוח לברוא יש מאין ושנמצא בכל מקום - כך שהוא יכול למקם את הדברים שייצר על פי בחירתו. אלוהים זה ניצב לבדו.

אֲהָהּ אֲדֹנָי יְהוִה, הִנֵּה אַתָּה עָשִׂיתָ אֶת-הַשָּׁמַיִם וְאֶת-הָאָרֶץ בְּכֹחֲךָ הַגָּדוֹל וּבִזְרֹעֲךָ הַנְּטוּיָה: לֹא-יִפָּלֵא מִמְּךָ כָּל-דָּבָר.

ירמיה לב':17

ישות

לא כל תכונותיו של אלוהים ניתנות להבנה באותה מידה.

איכשהו קל לנו יותר לראות באלוהים כל-יכול וכל-יודע מאשר לדמיין אותו נוכח בכל המקומות בו בזמן. אך שוב ושוב מלמדים אותנו כתבי הקודש שאלוהים הבורא נוכח בכל מקום.

במאה העשירית לפנה"ס, כתב דוד המלך, אחד המנהיגים הגדולים של עם ישראל, בהשראת אלוהים את המילים הבאות:

אָנָה אֵלֵךְ מֵרוּחֶךָ? וְאָנָה מִפָּנֶיךָ אֶבְרָח?

אִם אֶסַּק שָׁמַיִם, שָׁם אָתָּה; וְאַצִּיעָה שְּׁאוֹל הִנֶּךָּ. אֶשָּׂא כַנְפֵי-שָׁחַר; אֶשְׁכְּנָה בְּאַחֲרִית יָם. גַּם-שָׁם יָדְךָ תַנְחֵנִי; וְתֹאחֲזֵנִי יְמִינֶךָ. וָאֹמַר, "אַךְ-חֹשֶׁךְ יְשׁוּפֵנִי; וְלַיְלָה אוֹר בַּעֲדֵנִי." גַּם-חֹשֶׁךְ לֹא-יַחְשִׁיךְ מִמֶּךָּ; וְלַיְלָה כַּיּוֹם יָאִיר, כַּחֲשֵׁיכָה כָּאוֹרָה.

תהלים קלט':12-8

יש לעשות הבחנה בין העובדה שאלוהים נמצא בכל מקום בו-זמנית לבין התפישה הפנתיאיסטית (זיהוי האלוהות עם היקום).

האם אי פעם שמעת אנשים האומרים שכל הטבע - כל היקום - הוא בדרך כלשהי חלק מאלוהים עצמו ובהחלט אלוהים בעצמו? או האם שמעת את הטענה שליקום יש נשמה קוסמית, בינה, או הכרה אשר עימם האדם יכול לפתח אחדות ולהתמזג? האם שמעת שאלוהים מתואר ככח בלתי-אישי, מעין "כולו בכול" אוניברסלי? צורת מחשבה זו נקראת פנתאיזם ולמרות שהיא נפוצה, היא מייצגת רעיונות אודות אלוהים אשר אינם מופיעים במקרא.

משה היה מזהה צורות של חשיבה פנתיאיסטית. המצרים הקדמונים האמינו שהקו המבדיל בין האלים, האדם, החיה, הציפור, החרק, העץ והמים הוא מטושטש למדי. לרבים מבין האלים שלהם היה גוף אנושי, אך לגופים האלה היה ראש של חיה, ציפור או זחל. הם האמינו שלעצמים יש יכולת דיבור, וייחסו להם סוג של אלוהות. לכל דבר היה מעין כוח-חיים, כך שכאשר קצר האיכר את החיטה וטחן אותה לקמח, רמס למעשה את גופו של אל החיטה לחתיכות ופיזר אותו על הרצפה.

הבחנה בין בורא לבריאה

לעומת זאת, המקרא מלמד אותנו שאלוהים הוא ישות קיימת שהיא נפרדת מהבריאה. בדיוק כשם שיליד של שבט מסויים אינו חלק מהמשוטים של סירתו, כך גם אלוהים אינו חלק מבריאתו. המשוט יכול להינזק או להיהרס ולא תהיה לכך שום השפעה על היליד. הוא אינו חלק ממנו.

באותו אופן אומרים לנו הכתובים שיהוה ברא את היקום ואת כל מה שבתוכו, אבל היקום איננו חלק מאלוהים ואלוהים איננו חלק מהיקום שברא. אותו אלוהים נמצא בכל מקום, אך לא בתוך או כחלק מהנמצא. הוא מעל לבריאה ושולט עליה. המקרא עושה הבחנה ברורה בין היוצר ליצירה, הבחנה שלעולם אינה מִטשטשת.

3 חוקים וסדר

נראה שלכל עם קיימת תפישה משלו ביחס למקורותיו. משה ודאי ידע שלמצרים ארבעה סיפורים אודות תחילת העולם, אם כי אף אחד מהם אינו תואם את מישנהו. בלבול שכזה הוא דבר נפוץ. אבל עכשיו היה זה כאילו אלוהים אומר, "היות שאיש מכם לא היה נוכח בשלב ההתחלה, אספר לכם כיצד נברא העולם, על מנת לשים קץ לכל הההשערות. הנה כך נעשה הדבר".

בִּדְבַר יְהוָה שָׁמַיִם נַעֲשׂוּ; וּבְרוּחַ פִּיו כָּל-צְבָאָם. יִירְאוּ מֵיְהוָה כָּל-הָאָרֶץ; מִמֶּנּוּ יָגוּרוּ כָּל-יֹשְׁבֵי תֵבֵל. כִּי הוּא אָמַר וַיֶּהִי; הוּא-צִוָּה וַיַּעֲמֹד.

תהלים לג': 6, 9-8

כאשר אנו באמת חושבים על כך, זהו באמת סוג הכוח שהיינו מצפים מאל שהוא כל-יכול.

יום רביעי

ביום הראשון לבריאה, הסיט אלוהים את וילון החשיכה כאשר ברא את האור בדיבור. ביום הרביעי, יצר אלוהים את המאורות.[2] משה כתב:

וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים, "יְהִי מְאֹרֹת בִּרְקִיעַ הַשָּׁמַיִם, לְהַבְדִּיל בֵּין הַיּוֹם וּבֵין הַלָּיְלָה; וְהָיוּ לְאֹתֹת וּלְמוֹעֲדִים וּלְיָמִים וְשָׁנִים. וְהָיוּ לִמְאוֹרֹת בִּרְקִיעַ הַשָּׁמַיִם לְהָאִיר עַל-הָאָרֶץ;" וַיְהִי-כֵן.

וַיַּעַשׂ אֱלֹהִים אֶת-שְׁנֵי הַמְּאֹרֹת הַגְּדֹלִים; אֶת-הַמָּאוֹר הַגָּדֹל לְמֶמְשֶׁלֶת הַיּוֹם, וְאֶת-הַמָּאוֹר הַקָּטֹן לְמֶמְשֶׁלֶת הַלַּיְלָה, וְאֵת הַכּוֹכָבִים.

וַיַּרְא אֱלֹהִים כִּי-טוֹב. וַיְהִי-עֶרֶב וַיְהִי-בֹקֶר, יוֹם רְבִיעִי.

בראשית א':16-14, 19-18

כבר למדנו לדעת שהמצרים הקדמונים סגדו לאל השמש, רא (רה). הם עבדו גם את תחות, אל הירח (הידוע גם בשם תות).* באותם הימים לא הייתה לאנשים דרך לדעת, שהשמש והירח הם אובייקטים העשויים מגזים או מסלעים. אבל עתה, לפי מה שהכתיב אלוהים למשה, יכלו בני האדם לדעת שהשמש והירח אינם אלים, אלא אובייקטים נבראים, נפרדים מהבורא. אלוהים אמר למשה:

"וּפֶן-תִּשָּׂא עֵינֶיךָ הַשָּׁמַיְמָה וְרָאִיתָ אֶת-הַשֶּׁמֶשׁ וְאֶת-הַיָּרֵחַ וְאֶת-הַכּוֹכָבִים כֹּל צְבָא הַשָּׁמַיִם, וְנִדַּחְתָּ וְהִשְׁתַּחֲוִיתָ לָהֶם וַעֲבַדְתָּם…"

דברים ד':19

*למרות שתחות (תות) היה אל הירח, הוא צוייר כאל בעל גוף אדם וראש של ציפור, המגלן (ציפור ביצות).

השמש והירח לא נועדו להיות נושא להערצה ולהתייחסות כאילו היו ישויות חיות. אין להם אינטלקט או רגשות. אין הם אלא גזים וסלעים דוממים, ושייכים לאותה קטגוריה כמו הנהרות וההרים.

אלוהים, לעומת זאת, הוא ישות חיה ונפרדת לחלוטין מהשמש ומהירח. אין לטעות ולראות ביוצר חלק ממה שיצר.

…אָנֹכִי יְהוָה, עֹשֶׂה כֹּל, נֹטֶה שָׁמַיִם לְבַדִּי…

ישעיה מד':24

אלוהי הסדר

המקרא אומר שאלוהים ברא את השמש ואת הירח, לא רק על מנת שיאירו ויחממו, אלא גם כדי לשמש כשעונים ענקיים בשמים, שמציינים את הימים, העונות והשנים.

עָשָׂה יָרֵחַ לְמוֹעֲדִים; שֶׁמֶשׁ יָדַע מְבוֹאוֹ.

תהלים קד':19

הקדמונים ידעו שהיקום מתפקד בדיוק מדהים. הם יכלו לראות בבירור שאלוהים הוא אל הסדר, שיש לו כללים או חוקים שישמרו על תפקוד תקין של היקום.[3]

כיום אנחנו לומדים את החוקים הפיסיולוגיים הללו באמצעות מדעים מגוונים כמו אסטרונומיה, ביולוגיה, פיסיקה וכימיה. אנחנו לוקחים את החוקים האלו כדבר כל כך מובן מאליו, שאיננו שואלים את עצמנו כיצד היה העולם נראה בלעדיהם. אך שערו בנפשכם, לכמה דקות, שחוק הכבידה היה מושהה. כאוס ומוות היו משתלטים על העולם. חוק הכבידה, כמו חוקים אחרים, קיים לצורך מטרה. מטרתם לשמור את קיומו של העולם.

וְהוּא קוֹדֵם לַכֹּל וְהַכֹּל קַיָּם בּוֹ׃

האגרת אל הקולוסים א':17

באופן טבעי מתייחסים אנו לחוקים אלה בכבוד רב. למשל, אנו פוסעים עַל קצה של צוק מאד בזהירות משום שאנו יודעים שלהתרסה נגד חוק הכבידה תהיינה השלכות כבדות משקל. הסיבה לכך היא, שכאשר קיים חוק, ישנה גם תוצאה. החוקים מגדירים גבולות שאין להתפשר עליהם לגבי האופן בו צריכים הדברים לתפקד. אם תישאר במסגרת הגבולות, תהיה בטוח. אם תצא אל מחוץ למסגרת, תפגע.

לְךָ יוֹם אַף-לְךָ לָיְלָה; אַתָּה הֲכִינוֹתָ מָאוֹר וָשָׁמֶשׁ. אַתָּה הִצַּבְתָּ כָּל-גְּבוּלוֹת אָרֶץ; קַיִץ וָחֹרֶף אַתָּה יְצַרְתָּם.

תהלים עד':17-16

חוקים אלה - אותו מבנה וסדר - הם בבואת אופיו של אלוהים. אלוהים הוא אל של סדר, אל שיש לו כללים; הוא איננו אל בלתי יציב. האדם יכול לסמוך על העקביות ועל הנאמנות שלו.

יום חמישי

ביום החמישי יצר אלוהים את כל מגוון הקשת של החיים שמתחת לפני הים ואת עוף השמים.

וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים, "יִשְׁרְצוּ הַמַּיִם שֶׁרֶץ נֶפֶשׁ חַיָּה; וְעוֹף יְעוֹפֵף עַל-הָאָרֶץ עַל-פְּנֵי רְקִיעַ הַשָּׁמָיִם."

בראשית א':20

אותו שפע מגוון בים ובאוויר הוא הוכחה נוספת ליצירתיות של אלוהים. כשם שעשה עם הצמחים, ברא אלוהים בעלי חיים בוגרים ובשלים. כל בעל חי היה מצוייד בספריה גנטית מלאה שקבעה כיצד יתפתח וכיצד יתרבה.

וַיִּבְרָא אֱלֹהִים אֶת-הַתַּנִּינִם הַגְּדֹלִים; וְאֵת כָּל-נֶפֶשׁ הַחַיָּה הָרֹמֶשֶׂת אֲשֶׁר שָׁרְצוּ הַמַּיִם לְמִינֵהֶם, וְאֵת כָּל-עוֹף כָּנָף לְמִינֵהוּ, וַיַּרְא אֱלֹהִים כִּי-טוֹב. וַיְהִי-עֶרֶב וַיְהִי-בֹקֶר יוֹם חֲמִישִׁי.

בראשית א':21, 23

מושלם, ללא רבב, קדוש

כשמשה כתב, ודאי שם לב לכך שיהוה מסיים כל יום שברא במלים:

…וַיַּרְא אֱלֹהִים כִּי-טוֹב.

בראשית א':25

דבר זה התאפשר משום שבכל כולה של הווייתו, אלוהים הינו מושלם; הוא טוב.

הָאֵל, תָּמִים דַּרְכּוֹ…

תהלים יח':31

משה ודאי ידע שהאלים המצרים הקדמונים היו מאד אנושיים בדרך המחשבה שלהם, ברגשותיהם ובמעשיהם. היו להם בנות זוג וילדים, בני-ברית ואויבים. סגנון החיים שלהם היה מופקר למדי, רוויי מזימות, תרמיות ומאבקי כוח, והם הרגו זה את זה באלימות. בסופו של דבר, שלטו באלוהויות האחרות בכוח המניפולציה והכישוף.

אולם יהוה היה שונה. אופיו ללא רבב ומושלם. אחת המילים המתארות שלמות זו היא המילה צדיק. פירושה: ישר, הוגן, מכובד.

הוֹד-וְהָדָר פָּעֳלוֹ; וְצִדְקָתוֹ עֹמֶדֶת לָעַד.

תהלים קיא':3

טוהרו של אלוהים - צדקתו - ייחודית לו.

…וְהָאֵל הַקָּדוֹשׁ נִקְדָּשׁ בִּצְדָקָה.

ישעיה ה':16

כפי שצויין קודם לכן, משמעות המילה קדוש היא ייחודי, יחיד במינו, מופרד. ולכן ניתן לקרוא את הפסוק הקודם גם באופן הבא:

…האל הייחודי יָראֶה שהוא ייחודי על ידי יושר, הגינות וכבוד.

ישעיה ה':16 (תרגום מופשט)

תוך שאנו חולפים דרך ימות הבריאה אנו לומדים עד כמה יהוה הוא אכן יחיד במינו. ברצוני להרחיב עתה את ההגדרה של המלה קדוש בכך שאקשור אותה לאופיו הצדיק של אלוהים. שתי מלים אלה, קדוש וצדיק, כמעט מקבילות במשמעותן. שתיהן מדברות אודות שלמותו המוסרית של אלוהים.

לא ניתן להפריז בתיאור צִדקתו המוחלטת של הבורא. זכרו זאת תוך כדי המשך הקריאה. זהו מרכיב שלא ניתן להשמיט מהתצרף. היות שאלוהים מושלם, הוא לא יכול היה לברוא אלא בריאה מושלמת. הבריאה השתנתה, כפי שנראה, אך בתחילתה הייתה בדיוק כמו שאלוהים רצה! אלוהים אמר "כי טוב". היא הייתה מושלמת.

קדום אך מדויק

למרות שאיננוֹ ספר מדעי, המקרא מדוייק בכל מה שקשור ליקום הפיסי. ספרים שלמים נכתבו בנושא זה, אך לפנינו מספר דוגמאות מעניינות.

לפני כמה מאות בשנים היה נהוג לחשוב, שכדור הארץ שטוח. למחשבה זו אין שום סימוכין במקרא. הכתובים משתמשים במילה שמצביעה על צורתו הכדורית של העולם:

הַיֹּשֵׁב עַל-חוּג הָאָרֶץ…

ישעיה מ':22

כמה מהקדמונים סברו, שכדור הארץ יושב על בסיס מוצק, או שהוא נתמך בידי אלוהים. המקרא אומר שאלוהים…

…תֹּלֶה אֶרֶץ עַל-בְּלִי-מָה.

איוב כו':7

במאה השנייה לספירה, קטלג פטולומאוס 1022 כוכבים - מספר שנחשב למהימן, עד שגלילאו המציא את הטלסקופ במאה ה-17. למרות שרק 5000 כוכבים ניתנים לצפייה בעין לא מזויינת, מתייחס המקרא כבר בדפיו הראשונים למספר הכוכבים…

…כַחוֹל אֲשֶׁר עַל-שְׂפַת הַיָּם…

בראשית כב':17

עד למאה ה-19, האמינו שתחתית האוקיאנוס בנויה כקערה עמוקה, בעוד שהמקרא מדבר על תחתית הים כעל מקום שיש בו הרים וגאיות.

…לְקִצְבֵי הָרִים יָרַדְתִּי…

יונה ב':6

וַיֵּרָאוּ אֲפִקֵי יָם…[4]

שמואל ב', כב':16

באמצע המאה ה-19 שרטט מתיו מוריי את מפת הזרמים שבאוקיינוס ובאוויר. הוא קיבל השראה מפסוקים שדִבּרוּ על…

…אָרְחוֹת יַמִּֽים.

תהלים ח':9

הוֹלֵךְ אֶל-דָּרוֹם וְסוֹבֵב אֶל-צָפוֹן; סוֹבֵב סֹבֵב הוֹלֵךְ הָרוּחַ, וְעַל-סְבִיבֹתָיו שָׁב הָרוּחַ.

קהלת א':6

מצבת הזיכרון שנבנתה לכבודו מראה אותו אוחז בתרשימים של הים בידו האחת, ובמקרא בשנייה. נכתב שם, "מתיו פונטיין מוריי, מגלה שבילי הימים, הגאון שלכד לראשונה מהים ומהאטמוספירה את סודות חוקיהם. השראתו בכתבי הקודש, תהילים ח':9, קהלת א':6"

4 מושלם ודואג

יום שישי

היום השישי מהווה את פסגת מעשה הבריאה של אלוהים. אלוהים התחיל את היום בבריאת חיות היבשה.

וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים, "תּוֹצֵא הָאָרֶץ נֶפֶשׁ חַיָּה לְמִינָהּ, בְּהֵמָה וָרֶמֶשׂ וְחַיְתוֹ-אֶרֶץ לְמִינָהּ"; וַיְהִי-כֵן.

וַיַּעַשׂ אֱלֹהִים אֶת-חַיַּת הָאָרֶץ לְמִינָהּ, וְאֶת-הַבְּהֵמָה לְמִינָהּ, וְאֵת כָּל-רֶמֶשׂ הָאֲדָמָה לְמִינֵהוּ; וַיַּרְא אֱלֹהִים כִּי-טוֹב.

בראשית א':25-24

מינים

ביום השלישי, החמישי והשישי נקבע שעל הצמחים, דגת הים, הציפורים ובעלי החיים להתרבות "על פי מינם". מה פירוש הדבר "על פי מינם?" בפשטות, פירוש הדבר שחתולים יולידו חתולים, סוסים יולידו סוסים ופילים יולידו פילים. איננו צריכים להיות מודאגים מהאפשרות שאם ניטע תפוחי אדמה, הם יצמיחו דקלים.

באמצעות הַפְרָיָה , יצורים יכולים להתפתח למגוון רחב ושונה, אך תמיד יוותרו בני-מינם. הכלב המקורי שאלוהים ברא היה מצויד במידע גנטי שלם שלא ניתן להשביחו או להוסיף לו דבר. הפקנו זנים שונים על ידי זה ששינינו את כמות המידע הגנטי בכל כלב. בין אם קבלנו כלב זאב או צ'יוואווה, הייתה זו תמיד הפחתה במידע הגנטי שהולידה זן חדש, וללא קשר להפריה, תמיד יהיה זה כלב - הוא תמיד יהיה בן-מינו. היות שהמינים הם קבועים, אין האיכר צריך לדאוג שפרתו מניבת החלב תתעבר על ידי הסוס של השכן. מדוע? משום שאלוהים קבע חוקים פיסיים במערכת כדי לשמור על הסדר. אנחנו מסתמכים על זה. זה משרה על חיינו ביטחון.

הוא דואג

אלוהים לא הגביל את בריאת הצמחים למספר מצומצם של מינים. ההיפך הוא הנכון. אנו רואים שהמגוון הוא עצום. המקרא אומר שאלוהים…

…מַּעֲנִיק לָנוּ אֶת הַכֹּל בְּשֶׁפַע לַהֲנָאָתֵנוּ.

אגרת שאול הראשונה אל טימותיאוס ו':17

אל שיצר עולם מענג הוא אל שדואג בכנות לברואיו. גילוי של דאגה כמוהו כהפגנת אהבה.

אלוהים יכול היה לצבוע את כל הצמחים והחיות בכחול, אבל הוא יצר הכול במגוון אינסופי של צבע וגוון. לא זו בלבד שהמציא את הצבע, הוא ברא גם עיניים שיכולות לראותו.

הבורא יכול היה לתת טעם אחד - מר - לכל המאכלים! אך לא כך! יהוה ברא אינסוף טעמים, ואף סיפק לנו בלוטות טעם על מנת שנוכל ליהנות מדקויות הטעם המעודנות של מכלול סגנונות הבישול.

בנוסף, העניק ניחוח לפרחים וברא לנו אף שיכול להבחין במגוון העצום של הריחות. כל הבריאה יכולה הייתה להריח כמו ביצים רקובות, אבל לא כך תכנן זאת אלוהים.

…חֶסֶד יְהוָה מָלְאָה הָאָרֶץ.

תהלים לג':5

אהבה היא אחת התכונות של יהוה אלוהים - היא חלק ממהותו - מטבעו לאהוב.

…וְחֶסֶד יְהוָה מֵעוֹלָם וְעַד-עוֹלָם…

תהלים קג':17

בית

סיירתי בעולם והתגוררתי במחיצת תרבויות בהן מצופה מאדם שבטרם ישא אישה, עליו לבנות לה בית. זהו תהליך שמעניין לעקוב אחריו. העבודה נעשית על פי רוב עם הרבה מחשבה ותשומת לב. ברור לחלוטין שהאיש הצעיר חושב בליבו על אדם יקר לו. ובכן, באותו האופן, מספר לנו המקרא:

…כִּי כֹה אָמַר-יְהוָה בּוֹרֵא הַשָּׁמַיִם, הוּא הָאֱלֹהִים יֹצֵר הָאָרֶץ וְעֹשָׂהּ הוּא כוֹנְנָהּ, לֹא-תֹהוּ בְרָאָהּ, לָשֶׁבֶת יְצָרָהּ…

ישעיה מה':18

למן האטמוספירה הייחודית ועד לאוקיינוסים הנרחבים, משעוני השמיים שתוחמים את הזמן ועד לצמחיה ולממלכת החי, מחוקיו שמשרים ביטחון ועד לטעמי המזון - כל הדברים הללו, גדולים כקטנים, נבראו בידי אל נדיב ודואג כהכנה לכך שהאדם יישב את הארץ.

צַדִּיק יְהוָה בְּכָל-דְּרָכָיו; וְחָסִיד בְּכָל-מַעֲשָׂיו.

תהלים קמה':17

בשישה ימים, יהוה אלוהים הכין את הארץ… מוכנה עבור מישהו אשר אלוהים יוכל להיות לו לחבר מיוחד.

5 צלם אלוהים

יום שישי (המשך)

וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים "נַעֲשֶׂה[5] אָדָם בְּצַלְמֵנוּ כִּדְמוּתֵנוּ; וְיִרְדּוּ בִדְגַת הַיָּם וּבְעוֹף הַשָּׁמַיִם וּבַבְּהֵמָה וּבְכָל-הָאָרֶץ, וּבְכָל-הָרֶמֶשׂ הָרֹמֵשׂ עַל-הָאָרֶץ." וַיִּבְרָא אֱלֹהִים אֶת-הָאָדָם בְּצַלְמוֹ, בְּצֶלֶם אֱלֹהִים בָּרָא אֹתוֹ; זָכָר וּנְקֵבָה בָּרָא אֹתָם.

בראשית א':27-26

צלם אלוהים

האדם נברא בצלם אלוהים. מה היה פירוש הדבר? המצרים הקדמונים האמינו שפרעה היה אל או לפחות חצי אל. האם פירוש הדבר שאדם יכול להיות אל?

קודם כל, ברור שאנחנו לא שכפול מדויק של אלוהים. איש מאיתנו אינו כל-יודע, כל-יכול ונוכח בכל. נכון יותר לומר שהאדם הוא כמו מראה שמשקפת את דמות האובייקט, אך איננה האובייקט עצמו. במובן מסוים, כאשר אתה מביט באדם, אתה רואה דברים רבים שדומים לאלוהים.

כיוון שאלוהים הוא ישות חיה, יצר אותנו אלוהים כישויות חיות - ישויות בזכות עצמנו, עם אישיות ותכונות מסוימות, כאלה שאליהם יכול אלוהים להתייחס ואיתם להיות חבר.[6]

אלוהים גם נתן לאדם משהו מטיבעו הנצחי - רוח שתתקיים לעד. יהוה רצה חברויות שתארכנה לנצח נצחים. הכתובים אומרים,

גַּם אֶת-הָעֹלָם נָתַן בְּלִבָּם…

קהלת ג':11

היות שאלוהים הוא מושלם מבחינה מוסרית, גם האדם נוצר תמים וחף מכל רע. כל זה השתנה כפי שניווכח בהמשך, אך בתחילה היה לאדם טבע נקי מחטא.

היות שאלוהים הוא הבורא הגדול, הוא ברא את האדם עם כושר יצירה. במידה מסוימת, העניק אלוהים לאדם שמץ מיכולת החשיבה שלו. כיוון שלאדם ניתן שכל, הוא מסוגל לחקור ולהבין - יכולות שיש לאלוהים - יכולות שהן חלק חשוב מהיותנו בני אדם. האדם יכול להתייחס לאלוהים בהיותו ישות בעלת חכמה ויכולת מחשבה.

כיוון שלאלוהים יש רגשות, יצר את האדם עם רגשות. אלוהים רצה שהאדם יוכל לא רק לחוות את חסדו, אלא גם להביע רגשי הערכה אמיתיים. היכולת להרגיש היא מרכיב מאד חשוב מהיותנו בני אדם. בלי רגשות, התייחסותנו לאחרים תהיה כמו זו של רובוט - קרה ומחושבת בלבד.

אלוהים גם ברא את האדם עם רצון משלו. יכולתו של האדם להחליט החלטות ביחס לעצמו נתפסת על פי רוב כדבר מובן מאליו, אך היכולת לבחור ולהעדיף היא זו שמגדירה אותנו כבני אדם ולא כרובוטים. לאדם ניתן כוח רצון על מנת שיוכל להיענות לאלוהים בחופשיות, לא כמעשה מכוֹנה אלא כידיד אמיתי.

כל היכולות האלה הן השתקפות אופיו של אלוהים - אשר לעיתים מתייחסים אליהם כ'כבודו של אלוהים'. כאשר ברא אלוהים את האדם בצלמו ובדמותו, הוא ברא אותו כדי שישקף מעט מישותו של אלוהים עצמו.

וַתְּחַסְּרֵהוּ מְּעַט מֵאֱלֹהִים, וְכָבוֹד וְהָדָר תְּעַטְּרֵהוּ.

תהלים ח':6

משום שאנו בני האדם נבראנו בצלמו ובדמותו של אלוהים, נבדלים אנו מכל יצור חי אחר. בדיוק כשם שבני האדם לא שייכים לקטגוריה של "אלוהים", כך גם אינם תואמים את הקטגוריה של "חיות". אנו נבדלים זה מזה.

האנושות לבדה נוצרה בדמותו של אלוהים, בתפארתו של אלוהים. הגבר והאישה הם אלה שאיתם ייסד אלוהים מערכת יחסים מתמשכת.

נשמת חיים

יכולנו לבחון צדדים נוספים של הצלם האלוהי שקיים באדם, אך נתקדם בסיפור. המקרא אומר,

…וַיִּיצֶר יְהוָה אֱלֹהִים אֶת-הָאָדָם עָפָר מִן-הָאֲדָמָה, וַיִּפַּח בְּאַפָּיו נִשְׁמַת חַיִּים; וַיְהִי הָאָדָם לְנֶפֶשׁ חַיָּה.

בראשית ב':7

המלים נשמת חיים משוייכות לעיתים קרובות לצד הרוחני, או הלא-גשמי של האדם. זוהי עוד בבואה של דמות האלוהים שבאדם, שכן יהוה אלוהים הוא רוח. כפי שציינו קודם, לא ניתן לראות רוחות שהרי הן נטולות גוף. בכל אופן, במקרהו של האדם, בנוסף לכך שנברא בצלם אלוהים, בחר אלוהים להעניק לרוחו בית פיסי מבשר ועצמות - בית שנוצר מעפר האדמה. משנוצר, היה גוף האדם מונח שם, במקום היבראו, שלם מכל בחינה, אך נטול חיים לחלוטין. היה זה כאשר יפיח בתוכו אלוהים את הרוח, רק אז יקום הגוף לתחייה. רק אלוהים יכול להעניק חיים; לשום אדם או מלאך, או לכל אל אחר, אין את היכולת הזאת.

עזר כנגדו

האיש הראשון והיחיד שאלוהים ברא נקרא אדם. אחר כך ברא אלוהים את האישה.

…וַיֹּאמֶר יְהוָה אֱלֹהִים, "לֹא-טוֹב הֱיוֹת הָאָדָם לְבַדּוֹ; אֶעֱשֶׂה-לּוֹ עֵזֶר כְּנֶגְדּוֹ[7]."

בראשית ב':18

וַיַּפֵּל יְהוָה אֱלֹהִים תַּרְדֵּמָה עַל-הָאָדָם וַיִּישָׁן; וַיִּקַּח אַחַת מִצַּלְעֹתָיו, וַיִּסְגֹּר בָּשָׂר תַּחְתֶּנָּה. וַיִּבֶן יְהוָה אֱלֹהִים אֶת-הַצֵּלָע אֲשֶׁר-לָקַח מִן-הָאָדָם לְאִשָּׁה; וַיְבִאֶהָ אֶל-הָאָדָם.

וַיִּהְיוּ שְׁנֵיהֶם עֲרוּמִּים, הָאָדָם וְאִשְׁתּוֹ; וְלֹא יִתְבֹּשָׁשׁוּ.

בראשית ב':22-21, 25

פסוקים אלו עוררו וויכוחים סוערים. יש מי שהבינו, שכאשר אלוהים ברא את האישה, הוא עשה אותה תושב ממדרגה שנייה. אין לכך סימוכין בנאמר במקרא. אלוהים לקח את האישה מצלעו (צידו) של האדם, כדי שתהיה לו לבת לוויה - לא מעקֵבו של אדם, על מנת שתהיה לו לשפחה. אלוהים רצה שהם יהיו חברים זה לזה.

אדם העניק לאשתו את השם חוה, על שום היותה אם כל חי.

הגן המושלם

…וַיִּטַּע יְהוָה אֱלֹהִים גַּן-בְּעֵדֶן מִקֶּדֶם; וַיָּשֶׂם שָׁם אֶת-הָאָדָם אֲשֶׁר יָצָר.

בראשית ב':8

במקרא, גן העדן הוא גן מושלם. מעוטר בשפע של עלווה ובמים תוססים המלאים בדגים מרהיבים, במבחר מדהים של בעלי חיים שיופיים עולה על כל הניתן לתיאור! נראה שגם מזג האוויר שם היה שונה.

למרות שיש לנו מושג מועט על טיבו של גן העדן, אין ספק שאלוהים לא ברא גן שבו נאלצים אדם וחוה להיאבק על חייהם כדי לשרוד. בגן הייתה שִפעה, וכל דבר ולוּ הקטן ביותר לוֹ נזקקו, סופק להם בשפע על ידי אלוהים. היה זה עולם מושלם לחיות בו. היה זה ביטוי לאהבתו ולידידותו.

דְּעוּ כִּי יְהוָה הוּא אֱלֹהִים; הוּא-עָשָׂנוּ וְלוֹ אֲנַחְנוּ; עַמּוֹ וְצֹאן מַרְעִיתוֹ.

תהלים ק':3

6 רם ונישא, אך קרוב

כאשר מהרהרים במימדיו העצומים של היקום, במורכבות הפרטים של בריאתו, במבנה החוקים שקבע - אזי גדולתו של אלוהים כ"ישות חיה" יכולה להשאיר אותנו משתאים ומחוסרי נשימה.

לא ניתן לדעת עליו את הכל

גם במקרה הטוב ביותר, הבנתנו את יהוה הינה מוגבלת. הרבה ממנו נעלם מאיתנו.

גָּדוֹל יְהוָה וּמְהֻלָּל מְאֹד; וְלִגְדֻלָּתוֹ אֵין חֵקֶר.

תהלים קמה':3

הֲלוֹא יָדַעְתָּ? אִם-לֹא שָׁמַעְתָּ? אֱלֹהֵי עוֹלָם יְהוָה, בּוֹרֵא קְצוֹת הָאָרֶץ, לֹא יִיעַף וְלֹא יִיגָע; אֵין חֵקֶר לִתְבוּנָתוֹ.

ישעיה מ':28

ניתן לדעת עליו

אולם מה שכן יודעים אנו על יהוה הוא מדהים. ולמרות שאלוהים הוא כביר, אין הוא מרוחק או בלתי נגיש.

כִּי כֹה אָמַר-יְהוָה…"לֹא בַסֵּתֶר דִּבַּרְתִּי, בִּמְקוֹם אֶרֶץ חֹשֶׁךְ… אֲנִי יְהוָה דֹּבֵר צֶדֶק, מַגִּיד מֵישָׁרִים".

ישעיה מה':19-18

הוא מדבר - ואמנם כן, הוא מדבר אלינו, אל בני התמותה הפשוטים.

כִּי כֹה אָמַר רָם וְנִשָּׂא, שֹׁכֵן עַד וְקָדוֹשׁ שְׁמוֹ, "מָרוֹם וְקָדוֹשׁ אֶשְׁכּוֹן; וְאֶת-דַּכָּא וּשְׁפַל-רוּחַ, לְהַחֲיוֹת רוּחַ שְׁפָלִים וּלְהַחֲיוֹת לֵב נִדְכָּאִים."

ישעיה נז':15

כן, אלוהים האחד והיחיד יושב במרומים, אבל הוא גם מתהלך בינינו. הוא ברא אותנו.

קָרוֹב יְהוָה לְכָל-קֹרְאָיו, לְכֹל אֲשֶׁר יִקְרָאֻהוּ בֶאֱמֶת.

תהלים קמה':18

בורא - בעלים

ממש כשם שהמלאכים שייכים לאלוהים משום שהוא בראם, כך גם היו אדם וחוה שייכים לאלוהים משום שהוא היה בוראם. (זוכר את הדוגמא של השבט? זה אשר יצר את המשוט או הסירה הוא כמובן היה גם בעליהם). המקרא אומר,

לַיהוָה הָאָרֶץ וּמְלוֹאָהּ; תֵּבֵל וְיֹשְׁבֵי בָהּ…

תהלים כד':1

לְךָ יְהוָה הַגְּדֻלָּה וְהַגְּבוּרָה וְהַתִּפְאֶרֶת וְהַנֵּצַח וְהַהוֹד, כִּי-כֹל בַּשָּׁמַיִם וּבָאָרֶץ; לְךָ יְהוָה הַמַּמְלָכָה, וְהַמִּתְנַשֵּׂא לְכֹל לְרֹאשׁ.

דברי הימים א', כט':11

וכשם שלמלאכים ניתן התפקיד להיות משרתיו של אלוהים, כך הִפקיד יהוה בידי אדם וחוה וכל צאצאיהם את האחריות לשמירת הארץ.

וַיְבָרֶךְ אֹתָם אֱלֹהִים, וַיֹּאמֶר לָהֶם אֱלֹהִים, "פְּרוּ וּרְבוּ וּמִלְאוּ אֶת-הָאָרֶץ וְכִבְשֻׁהָ; וּרְדוּ בִּדְגַת הַיָּם וּבְעוֹף הַשָּׁמַיִם, וּבְכָל-חַיָּה הָרֹמֶשֶׂת עַל-הָאָרֶץ.

בראשית א':28

וַיִּקַּח יְהוָה אֱלֹהִים אֶת-הָאָדָם; וַיַּנִּחֵהוּ בְגַן-עֵדֶן לְעָבְדָהּ וּלְשָׁמְרָהּ.

בראשית ב':15

חבר

הכתובים אומרים שאלוהים מילא כל צורך של אדם וחוה.

וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים, "הִנֵּה נָתַתִּי לָכֶם אֶת-כָּל-עֵשֶׂב זֹרֵעַ זֶרַע אֲשֶׁר עַל-פְּנֵי כָל-הָאָרֶץ, וְאֶת-כָּל-הָעֵץ אֲשֶׁר-בּוֹ פְרִי-עֵץ זֹרֵעַ זָרַע; לָכֶם יִהְיֶה לְאָכְלָה. וּלְכָל-חַיַּת הָאָרֶץ וּלְכָל-עוֹף הַשָּׁמַיִם, וּלְכֹל רוֹמֵשׂ עַל-הָאָרֶץ אֲשֶׁר-בּוֹ נֶפֶשׁ חַיָּה, אֶת-כָּל-יֶרֶק עֵשֶׂב לְאָכְלָה;" וַיְהִי-כֵן.

בראשית א':30-29

יתכן שאלוהים הופיע בפני אדם וחוה בצורת אדם, שכן המקרא מתעד מצבים בהם עוטה אלוהים על עצמו דמות אדם על מנת שבני האדם יוכלו לראותו. כתבי הקודש מדברים על יהוה שמגיע בערב להתהלך בגן עם אדם וחוה, כשם שיתהלך אחד האדם עם חברו.

להלך בגן עם הבורא היתה ודאי חוויה שאין כדוגמתה! אולי לקח אלוהים את הזמן כדי להסביר לאדם כיצד ברא את כל שברא, כשהוא מוסר לאדם ידע מעמיק על טיבם של פרחים מורכבים, קורא מטה לציפורים המקננות בצמרות העצים ומשוחח איתו על המגוון העצום של בעלי החיים. יתכן שסיפק לו הסבר על החוקים שמפעילים את העולם בדייקנות כה מירבית. איזה לימוד ואיזה מורה! אין אף אחד אחר שיכול היה להיטיב ללמדם כיצד לדאוג ולטפל בגן.

כיוון שאדם וחוה היו חפים מכל פשע או עוון, הייתה בהם שלמות שהקנתה להם את האפשרות לשהות במחיצתו של אלוהים. המקרא אומר שרק אנשים מושלמים[8] יכולים לחיות בנוכחותו של אל מושלם.

בפרק זמן זה של ההיסטוריה היה גשר של ידידות בין אלוהים לאדם. העולם היה מקום מושלם לחיות בו. כך אלוהים קבע בבריאתו.

מעשה הבריאה הושלם

וַיַּרְא אֱלֹהִים אֶת-כָּל-אֲשֶׁר עָשָׂה, וְהִנֵּה-טוֹב מְאֹד; וַיְהִי-עֶרֶב וַיְהִי-בֹקֶר יוֹם הַשִּׁשִּׁי.

בראשית א':31

הבריאה הושלמה. לעיתים קרובות מתחילים אנשים פרויקטים בהתלהבות עצומה ועם הזמן מאבדים בהם עניין. לא כך אלוהים. אלוהים תמיד מביא לידי גמר את הדברים שהוא מחליט לעשות.

עֲצַת יְהוָה לְעוֹלָם תַּעֲמֹד; מַחְשְׁבוֹת לִבּוֹ לְדֹר וָדֹר.

תהלים לג':11

יש הטוענים שהבריאה היא תהליך מתמשך, שהאלים ממשיכים לעסוק בבריאת העולם, אבל המקרא אומר,

…שֵׁשֶׁת-יָמִים עָשָׂה יְהוָה אֶת-הַשָּׁמַיִם וְאֶת-הָאָרֶץ, אֶת-הַיָּם וְאֶת-כָּל-אֲשֶׁר-בָּם, וַיָּנַח בַּיּוֹם הַשְּׁבִיעִי…

שמות כ':11

היום השביעי

אלוהים נח או עצר ממלאכתו ביום השביעי, לא משום שהיה עייף, אלא משום שהבריאה הושלמה. אולי בילה את היום עם אדם וחוה, זאת איננו יודעים. מה שאנחנו כן יודעים זה, שהמקרא אומר שהבריאה הייתה מעשה של אל אחד בלבד, האל שנקרא יהוה אלוהים. (בראשית ב':4).

סקירה

תוך כדי קריאה בספר ההתחלות, למדנו יותר על אל ייחודי זה.

אלוהים הוא רוח נצחית - רוח הקודש האחת והיחידה.

אלוהים הוא ישות או הוויה, הוא לא כוח.

אלוהים הוא כל-יודע, כל-יכול ונוכח-בכל בעת ובעונה אחת.

אלוהים הוא אלוהי הסדר, הוא כונן חוקים אותם הוא משמר בנאמנות.

אלוהים הוא אל מושלם, טהור מוסרית וצדיק.

אלוהים הוא אל דואג (משגיח), אל שמפגין אהבה.

אלוהים הוא כביר, אבל הוא גם יוצר קשר עם האדם.

מאפיינים אלה של אלוהים מהווים חלק ממה שידוע כתפארתו. והשילוב הייחודי בין תכונותיו הרבות של יהוה, הוא זה שעושה אותו לאל אחד ייחודי מאד. המקרא אומר,

"אֵין-קָדוֹשׁ כַּיהוָה כִּי אֵין בִּלְתֶּךָ; וְאֵין צוּר כֵּאלֹהֵינוּ…"

שמואל א', ב':2

מה עם תורת האבולוציה הדארוויניסטית?

המקרא לא מזכיר את האבולוציה. ספר זה לא נכתב במטרה לדון בנושא זה, אולם להלן קצת מזון למחשבה.

טעות היא לראות באבולוציה כמדע ובבריאה כדת, כשם שיש מי שנוטים לעשות. מדוע לא?

- • אין אוסף מוסכם של עובדות שמסביר מהם המקורות. מאז שצרלס דארווין פרסם לראשונה את התיאוריה שלו ב-1859, החליפו תיאוריות נאו-דרוויניסטיות ותיאוריית האיזון את הדארוויניזם הקלאסי - תיאוריות שונות מאד זו מזו.

חוקרים רבים מצביעים על כך שתיאוריות אלה אינן עקביות עם המדע. למשל, הן אומרות לנו…

- • התפתחות היקום מפֵירה חוקים פיסיקאליים ידועים. למשל, התרבות שלנו לומדת שעם הזמן, כדור הארץ נע ממצב התחלתי של כאוס אל עבר מצב של סדר גדל והולך. אנו יודעים היום שהחוק השני של התרמודינאמיקה קובע בדיוק את ההיפך - מערכת מבודדת[9] תיעשה עם הזמן פחות ופחות מאורגנת.

- • האבולוציה היא בלתי אפשרית מבחינה מתמטית. יש לכך שפע של דוגמאות, אבל מקבילה מעניינת נעשתה ע"י סר פרד הויל, אסטרו-פיסיקאי ומתמטיקאי ידוע שבילה את מרבית שנותיו כחוקר בקיימברידג. הוא השווה את הסבירות של התפתחותו של התא, ולו הקטן ביותר, בתהליך טבעי לסבירות שטורנדו החולף דרך מגרש גרוטאות יגרום להרכבת מטוס בואינג 747.[10] דבר כזה לעולם לא יקרה.

- • לא ניתן להגן על האבולוציה מבחינה ביולוגית. למשל, דארווין כתב שהסוגים השונים של הכלבים הם תוצר אבולוציוני, מבלי לדעת שהגנטיקה תוכיח את ההיפך הגמור. הסוגים הרבים של הכלבים הם תוצר של פיחות במידע הגנטי -דה-אבולוציה במקום אבולוציה.[11]

- • אבולוציונרים נלהבים יצאו באופייניות מתוך הנחה בסיסית שלא קיים בורא. הם מאמינים שעם מספיק זמן, האבולוציה אפשרית. אלו הן בחירות מחשבתיות המזוהות יותר עם דת מאשר עם מדע.

מאידך, יהיה זה שגוי באותה מידה להתייחס אל מעשה הבריאה אך ורק מבחינה דתית. מדוע?

- • קהילייה חשובה של מדענים הסיקה, שיקום מורכב זה יכול היה להתקיים רק בתנאי שיש לו מתכנן (כמו אלוהים) או צוות מתכננים. תוך שימוש מוחלט במדע הם הצביעו על כך, שלעולם יש מורכבות בלתי ניתנת לצמצום (להפחתה) כבר ברמה הקטנה ביותר.[12] הם נותנים דוגמאות לכך שסדר ומורכּבוּת כלל-עולמית מסוג זה יכולים להתקיים אך ורק בעקבות תכנון מהבסיס ומעלה - לא תיתכן אפשרות של התפתחות מקרית. מורכבות מצריכה מתכנן.

החל מאמצע שנות הששים של המאה העשרים היה ריבוי של חומר כתוב בנושא (ראה נספח). רובו ניתן לקריאה גם על ידי קוראים שאינם בעלי השכלה מדעית.

יש המגלים ספק לאופן בו מתייחס סיפור הבריאה לדינוזאורים. אך יש לשים לב לכך שמנקודת המבט המקראית, אין שום סיבה שלא להאמין שאלוהים ברא אותם ביחד עם שאר החיות. קיימות עדויות לכך שהדינוזאורים חיו במקביל לאדם. מאוחר יותר נראה מה יכול היה להביא להכחדתם.

אחרים מגלים ספק באשר לגילו של כדור הארץ - לחלק הוא נראה עתיק יומין. אמת היא, שמדענים פיתחו שיטות[13] למדוד את גילו של היקום, אך בעודם משתמשים בחישובים מבוססי הגיון, הותיר אותם עידן המחשב מגרדים את פדחתם במבוכה. בתלות בשיטה הנבחרת למדידה, אמדן של תקופה יכול לנוע מכמה אלפי שנים ועד לכמה מיליארדי שנים. דארווין העריך שאבולוציה ביולוגית מצריכה 400 מליון שנה. היום, ההערכה המקובלת מתחילה ב 4.6 מיליארד שנה… של מי השעון המדוייק?

האם קיימת תשובה הגיונית התואמת את התיאור המקראי? אם ניצמד לנאמר במקרא, הרי שאלוהים יצר עולם בשל. ביום בריאתו יכול היה אדם להתהלך בין העצים הגבוהים, ליהנות משפע החיות ולצפות בכוכבים הזוהרים בשמי הלילה. אולי חשב לעצמו, "וואוו, המקום הזה כבר קיים זמן רב!" אולם, אלוהים וודאי אמר לו שהוא קיים לכל היותר ששה ימים. הוא ברא את העולם כולו במצב תפקודי מלא. כאשר מדענים מביטים אל העבר, הם מנסים להבין אותו בהתאם למה שהם רואים - בדיוק כשם שעשה בוודאי אדם. אולם המקרא מתעד את התהוות היקום מנקודת מבטו של עד ראיה - אלוהים עצמו.

ובכן, האם אמנם התכוון לכך יהוה כשאמר שהוא זה אשר ברא את העולם? למי עלינו להאמין? דבריו של מי אמינים יותר?

לפני מאות בשנים, התמלא מלך, דוד שמו, בהרהורים ביחס למקומו בעולם:

כִּי-אֶרְאֶה שָׁמֶיךָ, מַעֲשֵׂה אֶצְבְּעֹתֶיךָ, יָרֵחַ וְכוֹכָבִים אֲשֶׁר כּוֹנָנְתָּה, מָה-אֱנוֹשׁ כִּי-תִזְכְּרֶנּוּ; וּבֶן-אָדָם כִּי תִפְקְדֶנּוּ? וַתְּחַסְּרֵהוּ מְּעַט מֵאֱלֹהִים; וְכָבוֹד וְהָדָר תְּעַטְּרֵהוּ?

תַּמְשִׁילֵהוּ בְּמַעֲשֵׂי יָדֶיךָ; כֹּל שַׁתָּה תַחַת-רַגְלָיו. צֹנֶה וַאֲלָפִים כֻּלָּם; וְגַם בַּהֲמוֹת שָׂדָי. צִפּוֹר שָׁמַיִם וּדְגֵי הַיָּם; עֹבֵר אָרְחוֹת יַמִּים. יְהוָה אֲדֹנֵינוּ; מָה-אַדִּיר שִׁמְךָ בְּכָל-הָאָרֶץ.

תהלים ח':10-4

פרק 4

1 שתי דרכים

תוך כדי כתיבת הפרק הראשון של ספר בראשית, לא קשה לדמיין את משה שקוע במחשבות עמוקות ביחס למשפט הבא:

וַיַּרְא אֱלֹהִים אֶת-כָּל-אֲשֶׁר עָשָׂה, וְהִנֵּה-טוֹב מְאֹד!

בראשית א':31

ברור מכאן, שתהליך הבריאה נחתם כאשר החליט אלוהים שהוא שבע רצון. מהדברים שכתב משה, קל לראות שאלוהים ברא את העולם ללא מכאוב וחולי, ללא סכסוכים או מוות. בהתחלה הייתה מערכת יחסים מיוחדת, אחווה וידידות בין יהוה לאדם. עדן היה מקום מושלם לחיות בו. הכול היה אז "טוב מאד".

אך כל זה השתנה ומשה ידע ששינוי זה השפיע על כולם. הוא חווה הן את העושר שבחצר פרעה והן את מחסורו של הנמלט. לא חיי עושר וזכויות יתר, אף לא חיי עוני ודלות העניקו לאדם שחרור מבושה, מפחד, מאשמה, מסבל וממוות. הדברים כבר לא היו "טובים מאד". מה קרה? כדי לענות על שאלה זו, עלינו לשוב לתחום ההוויות הרוחניות.

תקופת מבחן

דומה שבתחילה העניק אלוהים לכל מלאכיו תקופת מבחן - פרק זמן בו יכלו לבחור להיות נאמנים מרצונם החופשי לבוראם-בעליהם או לדחות את היותו מלך עליהם. אלוהים לא רצה ציות רובוטי. הוא רצה שהמלאכים כולם ישרתו אותו מתוך רצון חופשי - לא מתוך חובה.[1] מהכתובים גם משתמע בבירור, שברגע שמסתיימת תקופת המבחן, יהיו המלאכים נעולים בבחירה שעשו, בין אם טובה היא או רעה.[2] אנו יודעים שמלאכים אינספור כמו גבריאל ומיכאל בחרו בשמחה לשרת את אלוהים. אך היו מלאכים אחרים, שבחרו אחרת. כך היה עם הילל בן-שחר (בלטינית מכוּנה גם 'לוציפר').

מושלם

אנו ממשיכים בסיפור מהנקודה בה עזבנו אותו, בגן העדן. המקרא מספר לנו על הילל בן-שחר:

בְּעֵדֶן, גַּן-אֱלֹהִים הָיִיתָ; כָּל-אֶבֶן יְקָרָה מְסֻכָתֶךָ… (כלומר, היית בעדן, בגן אלוהים, מקושט בכל אבן יקרה).

יחזקאל כח':13

הילל בן שחר, או כוכב השחר, כפי שאתם זוכרים, היה הישות הרוחנית החזקה ביותר מבין אלו שאלוהים ברא. הוא היה שייך לקבוצת המלאכים שכונתה כרובים ונבחר על ידי אלוהים למשימות מיוחדות.

"אַתְּ-כְּרוּב מִמְשַׁח הַסּוֹכֵךְ; וּנְתַתִּיךָ בְּהַר קֹדֶשׁ אֱלֹהִים…" (כלומר, אתה מלאך משוח המכסה בכנפיו, שמתי אותך לשרת בהר קדש האלוהים…)

יחזקאל כח':14

כוכב השחר היה מושלם, הן ביופיו והן בחכמתו.

"תָּמִים אַתָּה (מושלם, ללא כל פגם) בִּדְרָכֶיךָ מִיּוֹם הִבָּרְאָךְ…"

יחזקאל כח':15

"אַתָּה חוֹתֵם תָּכְנִית (מושלם), מָלֵא חָכְמָה וּכְלִיל יֹפִי."

יחזקאל כח':12

גאווה

אבל אז הוא בחר את בחירתו. היא תועדה במילים אלו:

"אֵיךְ נָפַלְתָּ מִשָּׁמַיִם הֵילֵל בֶּן-שָׁחַר… וְאַתָּה אָמַרְתָּ בִלְבָבְךָ: 'הַשָּׁמַיִם אֶעֱלֶה, מִמַּעַל לְכוֹכְבֵי-אֵל אָרִים כִּסְאִי; וְאֵשֵׁב בְּהַר-מוֹעֵד בְּיַרְכְּתֵי צָפוֹן. אֶעֱלֶה עַל-בָּמֳתֵי עָב; אֶדַּמֶּה לְעֶלְיוֹן.'"

ישעיהו יד':14-12

לא זו בלבד שהילל בן שחר רצה להשתלט על השמים, אלא שהיה נחוש בדעתו ליטול לעצמו את מקומו של האל העליון. שאפתנות גאוותנית התפרצה מלבו המתמרד. אלוהים קרא לגישתו של הילל בן שחר חטא.

עָוֶל

יש אנשים שמבחינים בין חטא לפשע, כמו רצח או שוד, אולם המקרא מגדיר את החטא במונחים רחבים הרבה יותר. כתבי הקודש אומרים שחטא הוא כל דְבר עָוֶל, כל דבר שאינו צודק; החטא הוא היפוכו של הצדק. במקרא הוא נקרא לעיתים קרובות עוולה. המקרא אומר על הילל בן שחר…

"תָּמִים אַתָּה בִּדְרָכֶיךָ מִיּוֹם הִבָּרְאָךְ; עַד-נִמְצָא עַוְלָתָה בָּךְ"

יחזקאל כח':15

בהמשך נראה כיצד מגדיר המקרא את מה שצודק ואת מה שהוא עָוֶל. בינתיים כל שעלינו לדעת הוא, שהילל בן שחר עשה החלטה שגויה. היא לא הייתה צודקת. זה היה חטא.

רקוב

המקרא אומר גם, שהחטא כמוהו כדבר טוב שהתקלקל. הוא משתמש במילה מושחת, שמשמעה - רקוב או הרוס. הכתובים אומרים שהילל בן שחר,

"…וַתֶּחֱטָא… שִׁחַתָּ חָכְמָתְךָ עַל-יִפְעָתֶךָ." (כלומר, הפאר שלך גרם לך להשחית את חכמתך)

יחזקאל כח':17-16

הכוכב הזוהר התקלקל. הוא הפך לחוטא.

מודח

היות שאלוהים מושלם, הוא לא יכול היה להתעלם מחטאו של הילל בן שחר ולהתנהג כאילו שהוא חסר חשיבות. תגובתו של אלוהים הייתה מיידית. הוא הדיח אותו מתפקידו וממעמדו בשמים.

"…וַתֶּחֱטָא; וָאֲחַלֶּלְךָ מֵהַר אֱלֹהִים, וָאַבֶּדְךָ כְּרוּב הַסֹּכֵךְ… עַל-אֶרֶץ הִשְׁלַכְתִּיךָ…" (כלומר, בגלל שהפכת לחוטא, זרקתי אותך בבושת פנים ממעמדך בהר אלוהים לארץ)

יחזקאל כח':17-16

הוא לא פרש מבלי להשיב מלחמה. הילל בן שחר היה עדיין רב-עוצמה ומעבר לזה, מלאכים רבים הלכו אחריו. המקרא מספק לנו כמה פרטים מדויקים על מה שקרה. על מנת לעזור לך להבין את המסופר, קישרתי בין כמה מילות מפתח בפסוק על ידי קו תחתון.

גַּם אוֹת אַחֵר נִרְאָה בַּשָּׁמָיִם. וְהִנֵּה תַּנִּין גָּדוֹל אָדֹם… וּזְנָבוֹ סָחַב שְׁלִישׁ מִכּוֹכְבֵי הַשָּׁמַיִם וְהִשְׁלִיכָם אָרְצָה…

וּמִלְחָמָה הִתְחוֹלְלָה בַּשָּׁמָיִם. מִיכָאֵל וּמַלְאָכָיו נִלְחָמִים בַּתַּנִּין וְהַתַּנִּין נִלְחָם וּמַלְאָכָיו. הֵם לֹא הִתְגַבְּרוּ וְגַם מְקוֹמָם לֹא נִמְצָא עוֹד בַּשָּׁמָיִם.

אָז הֻשְׁלַךְ הַתַּנִּין הַגָּדוֹל, הַנָּחָשׁ הַקַּדְמוֹנִי הַנִקְרָא מַלְשִׁין וְשָׂטָן, הַמַּתְעֶה אֶת תֵּבֵל כֻּלָּהּ. הוּא הֻשְׁלַךְ אָרְצָה וּמַלְאָכָיו הֻשְׁלָכוּ עִמּוֹ׃[3]

התגלות יב' :3-4, 7-9

רָשָע, שטן, שדים

הטקסט מציין ששליש מהמלאכים הצטרף להילל בן שחר במרד שלו. מלאכים מורדים אלה הוכרו בהמשך כשדים או כרוחות רֶשָע. הילל בן שחר יוכר מעתה בשם שטן או רָשָע. בדיוק כשם ששמותיו של אלוהים מתארים את מאפייניו, כך גם מתארים שמותיו של הילל בן שחר את אופיו. שטן פירושו אויב או יריב. שטן פירושו גם מאשים לשווא, משמיץ, מכפיש.

ישות רוחנית רבת עוצמה זו תהיה מעתה שורש כל הרע, כל האכזרי, כל השקרי והבלתי צודק. הוא יכונה שליט או נסיך השדים, השולט על הרוחות שהצטרפו והלכו אחריו. יש הקוראים לו בשמו הלטיני, לוציפר.

בשלב זה עלינו לשאול את עצמנו, "האם המקרא אי פעם מגדיר את השטן כאל?" התשובה היא. "אכן, כן". לעיתים הוא מוגדר כ…

אֵל הָעוֹלָם הַזֶּה…

אגרת שאול השניה אל הקורינתים ד':4

עד לשלב הזה בסיפור, היו הבריאה וכל אשר בה מושלמים - ללא הזוהמה של החטא.

הכתובים גם מספרים לנו על זמן עתידי שבו יהיו…

…שָׁמַיִם חֲדָשִׁים וּלְאֶרֶץ חֲדָשָׁה אֲשֶׁר צֶדֶק יִשְכֹּן בָּם.

אגרת כיפא השניה ג':13

אך "בסנדוויץ" הזה שבין הבריאה המושלמת שבעבר לבין העולם המושלם העתיד לבוא, נמצא גוש של זמן - תקופה - אשר בה השטן הוא אל. אין זה אומר שלוציפר (השטן) קרוב או דומה במשהו ליהוה. הוא אינו כל יודע, כל יכול או נמצא בכל. הוא אינו טהור וללא רבב. השטן אינו אוהב; הוא שונא. ובכל זאת, המקרא מתייחס אליו כאל אל (לא אלוהים בהא הידיעה).

אגם האש

כאשר גירש אלוהים את השטן ומלאכיו מהשמים, היה זה אך ורק צעד ראשון במשפטם של רוחות מורדות אלה. המקרא אומר, שאלוהים הכין מקום בו ירצו את עונשם הסופי,

…אֵשׁ עוֹלָם הַמּוּכָנָה לַשָּׂטָן וּלְמַלְאָכָיו.

הבשורה על פי מתי כה':41

מקום זה מוכר כגיהנום, ומכונה גם בשם אגם האש. השם גיהנום לקוח ממקום שנקרא גיא בן-הינום, תהום (גיא) צרה הממוקמת דרום-מזרח לירושלים. היה זה מקום מקולל, שהתקשר עם המנהג הקדום של שריפת ילדים חיים כחלק מעבודת אלילים. עם הזמן, הפך הגיא לפח האשפה העירוני לתוכו הושלכו גוויותיהם של פושעים, פגרי חיות ועוד מיני אשפה. הגיא הצר והעמוק המלא באשפה והמעלה צחנה, להבות אש ועשן, הפך להיות סמל מתאים למקום אחר, אֲבָל אמיתי באותה מידה - מקום הענישה שיצר אלוהים במיוחד עבור השטן. יהוה השתמש במלה גיהנום כאשר דיבר על ערימות הזבל שיערמו בעתיד - פח האשפה של היקום - מקום בו השטן והשדים הכפופים לו יהיו כלואים לנצח נצחים.

בסרטים מצוירים, לעיתים קרובות, נראים השטן והשדים עומדים שקועים עד מותניהם בלהבות, כשהם עסוקים בטוויית מזימות ותחבולות. אבל המקרא אומר לנו שהשטן עדיין לא שם. הוא נזרק מהשמים, אך לא לגיהנום. בעתיד, אחרי שמאורעות רבים הקשורים בו וברוחות הרעות יתרחשו, יהיה השטן כלוא לנצח במקום העונשין.

בהתייחס לאותו זמן עתידי אומר המקרא,

וְהַשָׂטָן אֲשֶׁר הִדִּיחָם הֻשְׁלַךְ אֶל אֲגַם הָאֵשׁ וְהַגָפְרִית… וְהֵם יְעֻנּוּ יוֹמָם וָלַיְלָה לְעוֹלְמֵי עוֹלָמִים.

ההתגלות כ':10

שתי דרכים

כאשר מרד השטן באלוהים, הסתיימה תקופת הניסיון. המלאכים הגיעו לידי החלטה.

1. דרך אחת הייתה דרכם של מלאכים כגבריאל וכמיכאל, אשר המשיכו לשרת את אלוהים ולפעול כשליחיו,

2. דרך שנייה הייתה זו של הילל בן שחר - השטן ושדיו - מעתה אויביו של האל העליון.

שתי דרכים בלבד.

למרות שיהוה גירש את השטן ושדיו מהשמים, הם עדיין שמרו על עוצמתם הרבה וחכמתם. תהיה זו מלחמת כל בכל. השטן ילחם מלחמה מלוכלכת. הוא יתנגד לכל דבר טוב, לכל דבר שאלוהים תכנן לעשות. ומִי הטרף שלו? פסגת הבריאה האלוהית - האנושות.

2 המבחן

כשברא אלוהים את האדם, הוא לא פשוט שם אותו על פני האדמה ועזב אותו לנפשו. המקרא מספר לנו שאלוהים ביקר את אדם וחוה בגן, והיות שאירוע זה מוזכר כלאחר יד ניתן להסיק, שהיה זה דבר שבשגרה. הבורא היה חבר טוב לאדם וחוה ודאג לכל צרכיהם.

למרות שהיה חברם, המקרא אומר שאלוהים בחן את אדם וחוה. בהמשך נדון מדוע אלוהים עשה זאת, אבל קודם לכן, הבה ונראה במה היה כרוך המבחן.

…וְעֵץ הַחַיִּים בְּתוֹךְ הַגָּן, וְעֵץ הַדַּעַת טוֹב וָרָע.

בראשית ב':9

דבר לא נאמר ביחס לעץ הראשון, אולם לעץ השני מצורפת אזהרה.

וַיְצַו יְהוָה אֱלֹהִים עַל-הָאָדָם לֵאמֹר: "מִכֹּל עֵץ-הַגָּן אָכֹל תֹּאכֵל. וּמֵעֵץ הַדַּעַת טוֹב וָרָע לֹא תֹאכַל מִמֶּנּוּ: כִּי בְּיוֹם אֲכָלְךָ מִמֶּנּוּ מוֹת תָּמוּת."

בראשית ב':17-16

אדם וחוה ידעו מַהוּ טוב, אבל באשר לרע - היה זה סיפור אחר.

שניהם נבראו כיצורים חפים מחטא והיו נקיים מכל רבב. ניסיונם הצטמצם לטובו של אלוהים. המקרא אומר, שאם יאכלו מפרי העץ האחד הזה, לא רק ידעו את הטוב אלא גם יכירו את הרע.

קודם לכן ראינו, שלהתרסה כנגד אחד מחוקיו הפיסיקאליים של אלוהים, כמו לחוק הכבידה, יש השלכות. עקרון זה: לשבירת חוק יש השלכות - חל על כל אחד מהחוקים שקבע אלוהים. במקרה הזה, אלוהים קבע חוק אחד ופשוט בפני האדם: "וּמֵעֵץ הַדַּעַת טוֹב וָרָע לֹא תֹאכַל מִמֶּנּוּ." ההשלכות שיהיו לשבירת החוק הזה היו ברורות באותה מידה - האדם ימות. נדוּן במוות באופן מפורט יותר בהמשך.

לא היה זה מבחן קשה עבור אדם וחוה.

…וַיַּצְמַח יְהוָה אֱלֹהִים מִן-הָאֲדָמָה, כָּל-עֵץ נֶחְמָד לְמַרְאֶה וְטוֹב לְמַאֲכָל.

בראשית ב':9

אין ספק שהגן היה משופע בפירות טובים למאכל. התעלמות מהעץ האחד האסור הייתה הוראה שקל לעמוד בה.

הרמאי

אבל אז הסתנן השטן לתוך הגן. הוא לא נכנס בקול תרועה שמכריזה מי הוא ומה כוונותיו. השטן ערמומי מדי לכך. המקרא מספר לנו שהשטן הוא הרמאי הגדול. הוא לא מסוגל לומר דברים שהם אמת בלתי מושחתת.

…הַשָּׂטָן… הוּא רוֹצֵחַ הָיָה מֵרֵאשׁית וּבָאֱמֶת לֹא עָמָד, כִּי אֵין אֱמֶת בּוֹ. מִדֵּי דַבְּרוֹ שֶׁקֶר, מִתוֹךְ יֵשׁוּתוֹ שֶלוֹ יְדַבֵּר, כִּי שַׁקְּרָן הוּא וַאֲבִי הַשָּׁקֶר.

יוחנן ח':44

המילה שקר במקור היווני של הטקסט היא pseudos (פְּסֶאוּדוֹס) - שפירושה, תרמית מכוונת. יש בה רמיזה לחיקוי.

לפני מספר שנים קראתי מאמר על השטן בכתב עת פופולארי. הוא צויר שם כיצור בעל גוף אדום שקרניים לראשו, זנב באחוריו והוא נושא קלשון. המראה בכללו היה דוחה. לפי המקרא, תמונה זו מטעה לחלוטין. המקרא אומר ש…

…הַשָּׂטָן עַצְמוֹ מִתְחַפֵּשֹ לְמַלְאַךְ אוֹר.

אגרת שאול השניה אל הקורינתים יא':14

השטן הוא עדיין אותה דמות זוהרת. הוא מופיע בכל הדרו המרשים ומחקה את יהוה ככל שיכולתו משגת. תמונה טובה יותר של השטן הייתה יכולה להיות זו של אדם מבוגר, נעים הליכות ומלא חכמה, עטוף במיטב הגלימות הדתיות. השטן ולהקת השדים שלו אוהבים את הדת. הם מחקים את האמת, אבל אין לתת בהם אמון מכיוון שמעצם טבעם, הם מתחזים - מזויפים - דוברי שקר במכוון. הם תמיד משלבים בין השקר לאמת. הם אשפי התרמית וההטעיה.

שמעתי סיפורים על אנשים שחלמו או ראו חזיונות של רוח זוהרת ומבהיקה המדברת אליהם. המקרא אומר שזה עלול להיות מסוכן מאד, משום שאותו מלאך של אור יכול היה להיות השטן או אחד משדיו. מאוחר יותר בסיפור נלמד כיצד להבחין בהבדלים שבין מלאך טוב ומלאך רע.

תרמית

ובכן השטן נכנס לגן העדן בכל אמצעי ההסוואה שהוא יודע לגייס. ללא תופים, ללא תרועת חצוצרות. הוא בא בדמות נחש, זוחל המזוהה תכופות עם השטן. המקרא מזכיר כמה מקרים בהם שכנו רוחות רעות בגופם של אדם או חיה, דברו דרכם או גרמו להם להתנהג בצורה חריגה. במקרה זה דיבר שטן באמצעות הזחל. הוא פנה אל האישה.

וַיּאמֶר אֶל-הָאִשָּׁה, "אַף כִּי-אָמַר (האם באמת אמר?) אֱלֹהִים, 'לֹא תֹאכְלוּ מִכֹּל עֵץ הַגָּן'?"

בראשית ג':1

העובדה שנחש מסוגל לדבר לא ממש הטרידה את חוה. אין ספק שבכל יום גילתה עוד גילוי חדש ומקסים בבריאה שברא אלוהים. אולי חשבה שמדובר בעוד אחד מהגילויים החדשים הללו.

ספק

המקרא מספר שהשטן ניגש לחוה עם שאלה ביחס לאלוהים. הוא שתל במוחה רעיון שמעולם לא שקלה - הרעיון שיְצור נברא יכול להטיל ספק בבורא. השאלה נשאלה בטון קצת מתנשא: "האם אלוהים באמת אמר…? כלומר, נו, ברצינות - האם אלוהים באמת אמר את זה?"

בגישה הזאת של "זה לא ייתכן" רמז השטן לכך שהאדם הוא נאיבי מדי אם הוא מקבל את דבר אלוהים כאמת לאמיתה.

"אולי אלוהים מונע מכם משהו טוב? כלומר, מנין לכם לדעת? אולי אלוהים הוא לא חבר כל כך טוב כפי שהוא מציג את עצמו?"

היה כאן רמז לכך שאלוהים לא לגמרי ישר. השטן מציג עצמו כאן כמי שדואג לאינטרסים של האדם - כחבר אמיתי. השטן מחקה את טובו של אלוהים. בנוסף לכך, השטן, בגסות רבה ובכוונה, הגזים באיסור של אלוהים - הוא שילב אמת עם שקר. הרי אלוהים לא אסר עליהם לאכול מכל עצי הגן. הוא ציין עץ אחד בלבד.

וַתֹּאמֶר הָאִשָּׁה אֶל-הַנָּחָשׁ: "מִפְּרִי עֵץ-הַגָּן נֹאכֵל, וּמִפְּרִי הָעֵץ אֲשֶׁר בְּתוֹךְ-הַגָּן אָמַר אֱלֹהִים 'לֹא תֹאכְלוּ מִמֶּנּוּ וְלֹא תִגְּעוּ בּוֹ פֶּן-תְּמֻתוּן'."

וַיֹּאמֶר הַנָּחָשׁ אֶל-הָאִשָּׁה: "לֹא-מוֹת תְּמֻתוּן".

"כִּי יֹדֵעַ אֱלֹהִים כִּי בְּיוֹם אֲכָלְכֶם מִמֶּנּוּ וְנִפְקְחוּ עֵינֵיכֶם; וִהְיִיתֶם כֵּאלֹהִים, יֹדְעֵי טוֹב וָרָע."

בראשית ג':5-2

הכחשה

קודם כל מעמיד השטן את דברי אלוהים בסימן שאלה - "האם אלוהים באמת אמר…?" אח"כ הוא מכחיש את דבריו - "לבטח לא תמותו." ולבסוף הוא מחליף את האמת בשקר משלו "והייתם כאלוהים…" המקרא אומר לנו שהשטן פיתה את אדם וחוה בתואנה שפרי העץ יהיה…

…נֶחְמָד… לְהַשְׂכִּיל… (כלומר, דרכו ניתן להשיג חוכמה)

בראשית ג':6

המילה העברית 'להשכיל' מכילה בתוכה משמעות של תוֹבַנָה והֵאַרָה. שטן פיתה את אדם וחוה באמצעות הרעיון שהם יהפכו לאנשים מוארים (חכמים ומשכילים יותר).

בחירה

אדם וחוה עמדו עכשיו בפני ברירה:

1. הם יכלו להאמין לאלוהים. הוא הרי אמר להם במפורש שאם יאכלו מעץ הדעת, ימותו.

2. הם יכלו להאמין לשטן. שטן אמר שאם יאכלו מפרי העץ הם יחיו. הם יהיו כמו אלים - ישויות מוארות.

לדברי מי עליהם להאמין? על מי עליהם לסמוך? מיהו ידידם האמיתי?

3 הבחירה

ראינו מוקדם יותר, שאלוהים העניק למלאכיו תקופת מבחן בה יכלו לבחור ללכת אחריו מרצונם החופשי. באותו האופן, העניק אלוהים גם לאנושות תקופת מבחן שבה יוכלו לבחור. אלוהים לא עמד להכריח את אדם וחוה להיות ידידיו. הייתה להם ברירה.

אנו יכולים לתהות מדוע בכלל סיפק להם אלוהים אלטרנטיבה. מדוע לא פשוט ברא אותם מראש כך שיאהבו את אלוהים ללא תנאי מבלי הצורך בתקופת מבחן? המקרא לא מספק תשובה מפורטת לשאלה זו, אבל קחו בחשבון את הגורמים הבאים:

נניח שאישה צעירה פוגשת גבר שנראה הכי נחמד בעולם. הוא מגלה כלפיה אהבה - יוצא מגדרו לעשות עבורה דברים מיוחדים, מנחם אותה בצערה, משתתף בצחוקה, מספר לה כמה שהוא אוהב אותה. ואז היא מגלה שלא הייתה לו ברירה - שהוא רובוט שתוכנת לאהוב. איזו אכזבה איומה! זה יראה כל כך מלאכותי, כל כך ריק מתוכן. ובצדק.

אלוהים לא רצה רובוטים שחוזרים באופן מונוטוני על המשפט "אני אוהב את אלוהים!" תהיה זו אמירה חסרת משמעות. לאדם ניתנה בחירה פשוטה, אבל אחת שהיא בעלת משמעות אדירה. היא מגדירה את היותו של האדם יצור אנושי - המסוגל להפגין חברות אמיתית.

בשלב זה או אחר, מגלה כל אחד מאיתנו לדאבונו שמישהו שראינו בו חבר נאמן הוא למעשה רק חבר לעת מצוא - כלומר, מישהו שנמצא איתך רק בזמנים הטובים. כולנו יודעים שידידות אמת היא זו ששורדת את הזמנים הקשים ועומדת במבחן.

ובכן, אלוהים העמיד את יחסיו עם אדם וחוה במבחן; הוא נתן להם אפשרות בחירה אמיתית. ועם הופעתו של השטן בגן, קיבלה אפשרות בחירה זו מימד נוסף. אלוהים אמר דבר אחד, שטן אמר דבר אחר. אדם וחוה היו צריכים להחליט אם לבטוח ביהוה או בשטן. מי מהם אומר אמת? למי עליהם להאמין? מיהו חברם האמיתי?

…וַתֵּרֶא הָאִשָּׁה כִּי טוֹב הָעֵץ לְמַאֲכָל וְכִי תַאֲוָה-הוּא לָעֵינַיִם, וְנֶחְמָד הָעֵץ לְהַשְׂכִּיל, וַתִּקַּח מִפִּרְיוֹ וַתֹּאכַל; וַתִּתֵּן גַּם-לְאִישָׁהּ עִמָּהּ וַיֹּאכַל.

בראשית ג':6

השטן הצליח! אדם וחוה האמינו לו! הם אכלו מפרי העץ האסור מתוך אמונה שהם יהפכו לאלים! כמעט שאפשר לשמוע אותו מתפקע מצחוק מתגלגל שמהדהד בכל הגן. לעיתים קרובות מופיע השטן בדמות חבר טוב - מספק הנאה, בילויים - אבל זה זמני בלבד, ולעיתים קרובות ריק מתוכן. במציאות, השטן אף פעם לא נותן. אם הוא נותן משהו, הרי זה רק שברון לב. הוא חבר מרושע ובן לוויה אכזר.

במהלך השנים היו שהאשימו את האישה על חוסר ציות מוחלט זה לצו האלוהי. אבל לכל אורך השיחה של חוה עם השטן מתקבל הרושם שבעלה היה נוכח לצידה. אדם יכול היה להניא את אשתו מאכילת פרי עץ הדעת, ובודאי שלא היה חייב לאכול ממנו בעצמו. אולם שניהם אכלו.

אי-ציות

את כל האירוע הזה ניתן להשוות לילדים המשחקים ברחוב סואן בניגוד להנחיות של אמם. האֵם אומרת, "היזהרו בכביש, אחרת תדרוס אתכם משאית!" אבל הצעירים חושבים שהם יודעים טוב יותר מאמא מה בטוח ומה כיף, ומשחקים להם בכביש בלב כל התנועה. הם מראים שהם לא לגמרי סומכים על הידע של אמם ביחס למה שבטוח ולמה שמסוכן. הם מתעלמים מהסמכות האוהבת שלה. באותו אופן, חטאו אדם וחוה כאשר הרגישו שהם יודעים טוב יותר מאלוהים מה נכון בשבילם. בבחירה שלהם הייתה אמירה. הם לא לגמרי סמכו על הבורא - הם לא היו בטוחים שיהוה אומר להם את האמת. הם ייחסו יותר אמינות למילה של השטן. בעיניהם, שטן היה חבר מוצלח יותר, ובבחירה זו, לקחו את הצד של השטן נגד אלוהים.

שֶׁהֵמִירוּ אֶת אֶמֶת הָאֱלֹהִים בַּשֶּׁקֶר וְכִבְּדוּ וְעָבְדוּ אֶת הַנִבְרָא בִּמְקוֹם אֶת הַבּוֹרֵא…[4]

אגרת שאול אל הרומים א':25

אך לבחירה שכזאת יש השלכות. ראינו מוקדם יותר, שאלוהים הוא אל של סדר - הוא קבע ליקום חוקים לשם ביטחונו של האדם. אך במקום שקיים חוק, קיימות גם תוצאות. אלוהים נתן לאדם וחוה חוק פשוט אחד שהיה עליהם לקיים: לא לאכול מעץ מסויים אחד. עכשיו מששברו את החוק האחד הזה, מה תהא התוצאה?

4 אַיֶיכָּה?

חשוּב להבין שהבחירה שבחרו אדם וחוה בחטא לא הייתה תוצאה של משהו שהם היו מתוכנתים לעשות. לא היה זה גורל, או סוג של קארמה. לא. הם בחרו באופן חופשי ועצמאי לחלוטין לתת אמון בשטן! ולפיכך, אכלו. (מן העץ האסור)

פחד, אשמה ובושה

מיד חשו שמשהו לא בסדר. היו להם תחושות שלא חוו מעולם - תחושות מאד לא נוחות - רגשות שנקראים פחד, אשמה ובושה. המקרא אומר:

וַתִּפָּקַחְנָה עֵינֵי שְׁנֵיהֶם, וַיֵּדְעוּ כִּי עֵירֻמִּם הֵם…

בראשית ג':7

הם חיפשו מסביבם פתרון,

…וַיִּתְפְּרוּ עֲלֵה תְאֵנָה וַיַּעֲשׂוּ לָהֶם חֲגֹרֹת.

בראשית ג':7

אולי חשבו שאם יסדרו את הופעתם החיצונית, אלוהים לעולם לא ירגיש שֶהָפְּנים שלהם השתנה. הם פשוט יְטייחוּ את מה שאירע ויתנהגו כאילו דבר לא קרה.

הייתה רק בעיה אחת עם הפיתרון של עלה התאנה - הוא לא עבד. הופעה חיצונית משופרת אינה יכולה לספק תרופה למציאות פנימית. תחושות הפחד, האשמה והבושה עדיין תססו בתוכם. המקרא מספר שכאשר…

…וַיִשְׁמְעוּ אֶת-קוֹל יְהוָה אֱלֹהִים מִתְהַלֵּךְ בַּגָּן לְרוּחַ הַיּוֹם; וַיִּתְחַבֵּא הָאָדָם וְאִשְׁתּוֹ מִפְּנֵי יְהוָה אֱלֹהִים בְּתוֹךְ עֵץ הַגָּן.

בראשית ג':8

תוכלו לתאר לעצמכם את הלבבות ההולמים, את כפות הידיים המזיעות, את היובש בחלל הפה, כאשר כרעו נחבאים בגן, כשהם מאזינים ליהוה הקרב ובא. מה יאמר בוראם-בעליהם?

מה יעשה אל כל-יכול עם שני בני אדם שאינם צייתנים?

וַיִּקְרָא יְהוָה אֱלֹהִים אֶל-הָאָדָם; וַיֹּאמֶר לוֹ, 'אַיֶּכָּה?'

בראשית ג':9

השאלה הזאת ודאי העניקה לאדם וחוה תחושת רווחה עצומה. מסתבר שיהוה לא יודע מה קרה. הוא אפילו לא ידע איפה הם! מעמידים פני תם, הציצו ממחבואם. "אה, האם אותנו אתה מחפש?" אדם דיבר בשם שניהם.

"וַיֹּאמֶר, אֶת-קֹלְךָ שָׁמַעְתִּי בַּגָּן; וָאִירָא כִּי-עֵירֹם אָנֹכִי, וָאֵחָבֵא."

בראשית ג':10

הוא ענה, אבל שגה. כמו אותו ילד שבורח מבית-ספר ואחר-כך, מרֹב פחד, חותם בעצמו על אישור אי-הנוכחות שלו בשמה של אימו, התעלם אדם מהעובדה שמעולם לא חוה פחד בעבר, ושמערומיו מעולם לא הטרידו אותו בעבר. אלוהים אמר,

"מִי הִגִּיד לְךָ כִּי עֵירֹם אָתָּה? הֲמִן-הָעֵץ אֲשֶׁר צִוִּיתִיךָ לְבִלְתִּי אֲכָל-מִמֶּנּוּ אָכָלְתָּ?"

בראשית ג':11

שאלות, שאלות!

למה שואל יהוה את כל השאלות האלה? האם הכול-יודע אינו יודע היכן מתחבאים אדם וחוה? האם יתכן שאינו יודע מדוע הם חשים עירומים? האם היה אלוהים באמת כל כך מוגבל שהיה עליו לשאול את העבריינים אם אכלו מפרי העץ האסור? האמת היא, שאלוהים ידע בדיוק מה קרה - אבל הוא שאל שאלות כדי לעזור לאדם וחוה לחשוב ולהבין בדיוק מה התרחש. הם בגדו בידידם!

משחקי אשמה

שאלותיו של אלוהים סיפקו לאדם וחוה הזדמנות למצוא דרך להתפייסות, אבל במקום זה האשים אדם את חוה - ואת אלוהים.

"וַיֹּאמֶר הָאָדָם: הָאִשָּׁה אֲשֶׁר נָתַתָּה עִמָּדִי, הִוא נָתְנָה-לִּי מִן-הָעֵץ וָאֹכֵל."

בראשית ג':12

אדם הרגיש שהוא נפל קרבן!

וַיֹּאמֶר יְהוָה אֱלֹהִים לָאִשָּׁה, "מַה-זֹּאת עָשִׂית?" וַתֹּאמֶר הָאִשָּׁה, "הַנָּחָשׁ הִשִּׁיאַנִי, וָאֹכֵל."

בראשית ג':13

לא אדם אף לא חוה חשבו שהאשמה מוטלת עליהם!

האמת היא, שאף אחד לא הכריח אותם להפר את מצוות אלוהים. הם הלכו מרצונם החופשי אחרי שטן וחַבְרוּ אליו. עכשיו נתן להם יהוה הזדמנות להודות בחטאם, והם סרבו.

הבטחה

לחטא ראשוני זה היו השלכות חמורות על האנושות כולה. כפי שנוכל לראות, פעלו אדם וחוה מטעם הגזע האנושי כולו. אבל למרות שנכשלו במבחן, אלוהים לא נטש אותם.

חַסְדֵי יְהוָה כִּי לֹא-תָמְנוּ, כִּי לֹא-כָלוּ רַחֲמָיו.

איכה ג':22

אלוהים, באהבתו הגדולה, הבטיח.

וַיֹּאמֶר יְהוָה אֱלֹהִים אֶל-הַנָּחָשׁ, "כִּי עָשִׂיתָ זֹּאת … וְאֵיבָה אָשִׁית בֵּינְךָ וּבֵין הָאִשָּׁה, וּבֵין זַרְעֲךָ וּבֵין זַרְעָהּ; הוּא יְשׁוּפְךָ רֹאשׁ וְאַתָּה תְּשׁוּפֶנּוּ עָקֵב."

בראשית ג':15-14

משפטים אלו ראויים לבחינה מדוקדקת יותר. הבה ונביט שוב בדברים שכתב משה. להבטחה זו שני פנים:

אלוהים אומר, שיבוא יום והוא יציל את האנושות מידי השטן. אלוהים הבטיח שיגיע איש, ילוד אישה, שימחץ סופית את ראשו של השטן. נכון, השטן יום אחד יפגע באיש הזה, אך רק על ידי פגיעה בעקבו - פציעה זמנית אשר ממנה יתאושש.

זו היתה הבטחה ראשונה מיני רבות אודות צאצא עתידי זה של חוה. איש זה יהיה מוכר כ"משיח" (כלומר, האחד שנמשח, המשוח), בזכות המשימה המיוחדת (המשרה) שהעניק לו אלוהים. המשימה אותה העניק אלוהים לאותו אחד שנבחר היתה לגאול או להושיע (להציל) את האנושות מתוצאות החטא. מסיבה זו הוא יהיה מוכר גם כגואל המובטח.

הבטחה זו של גואל הוסיפה עוד שם לרשימת המונחים המגלים לנו את אופיו של אלוהים. הוא יהיה מוכר כְּ-האחד שמושיע או המושיע.

בהחלט, המקרא אומר שרק ליהוה אלוהים יש את היכולת להושיע את האנושות. אף אֵל אחר אינו מסוגל לכך. אלוהים אומר לנו על עצמו…

"…אֵל-צַדִּיק וּמוֹשִׁיעַ, אַיִן זוּלָתִי."

ישעיהו מה':21

קללה

כפי שכבר הזכרנו, להפרה של אחת ממצוותיו של אלוהים יש השלכות. תמיד! בדיוק כמו שניסיון להפר את חוק הכבידה מסתיים בעצמות שבורות, כך גם להפרה של דבר אלוהים יש השלכות. חטא אחד גרר אחריו חטא נוסף. האדמה וכל אשר עליה נשאו קללה. החיות, הים, הציפורים, אפילו הקרקע הושפעה מכך. הבריאה שוב לא הייתה מושלמת. כתוצאה מהקללה, אומר המקרא,

…שֶׁכָּל הַבְּרִיאָה נֶאֱנַחַת וְסוֹבֶלֶת כִּבְצִירֵי לֵדָה…

אגרת שאול אל הרומים ח':22

הכול יתדרדר, יישבר או יישחק. החיים על פני הכוכב הזה יהיו גדושים באי-צדק, בזיעה ובאומללות. בכל פינה שבמלכות החיות ובמלכות האדם, יהיו החיים כרוכים במאבק תמידי. העולם שוב לא היה מקום "טוב מאד".

פחד, אשמה ובושה יטביעו את חותמם על עולם מקולל בחטא. היות שטיילתי בעולם נוכחתי לדעת, שתרבויות המזרח עסוקות ברגש הבושה, תרבויות המערב מתמודדות עם רגש האשמה והתרבויות השבטיות אחוזות בפחד. אבל האמת היא, שלכל בני האדם באשר הם, יש את אותן הבעיות, משום שרגשות אלו הם תוצר ישיר של החטא. איננו אוהבים לחוש בושה, אנו שונאים רגשות אשמה ומתעבים את הפחד, אבל הדבר ממנו אנו חרדים יותר מכל הוא זה שממנו הזהיר יהוה אלוהים את האנושות. הוא נקרא מוות.

5 מוות

במובן האמיתי ביותר, כאשר בחרו אדם וחוה להתריס נגד אזהרת אלוהים, הם למעשה בחנו את אלוהים כדי לראות אם יעמוד בדברו. האם אלוהים באמת התכוון למה שאמר? האם אדם אכן ימות? או שאלוהים סתם מדבר ומשמיע איומים ריקים מתוכן - מדבר גבוהה גבוהה אך ללא סמכות? תשובת הכתובים היא החלטית ביותר:

…נָקֵל לַשָּׁמַיִם וְלָאָרֶץ לַחֲלֹף מֵאֲשֶׁר יִפּׁל תָּג אֶחָד מִן הַתּוֹרָה.

לוקס טז':17

איננו אוהבים לדבר על המוות. נושא זה הוא טָבּוּ. במסעותי בקרתי חלק מקבוצות האנשים המרוחקות ביותר על כדור הארץ. מעולם לא נתקלתי בחברה שנהנתה מהמוות. עמדתי לפני קברים פתוחים רבים, חלקם בבתי קברות, חלקם בג'ונגלים, אבל לכולם היה מכנה משותף אחד - צער. המוות צרוב בנשמה האנושית בברזל מלובן כמציאות שמשמעותה היא אחת - פרידה. האדם האהוב נעלם מחיינו לבלי שוב. תחושת האֹבדן והפרידה שאנו חשים בזמנים שכאלה מביאים אותנו קרוב מאד למשמעות שמעניקים כתבי הקודש ל"מוות". במקרא, מצביע המוות על סוג של פרידה.

המקרא מדבר על המוות כעל תוצר של החטא - תגמול, שכר, עונש על עוולה. ממש כשם שאדם מקבל שכר עבור עבודה, כך גם

…שְׂכַר הַחֵטְא הוּא הַמָּוֶת…

אגרת שאול אל הרומים ו':23

כתבי הקודש מדברים על המוות בכמה אופנים שונים. נסתכל על שלושה מהם.

1. מותה של חברות (היפרדות האדם מאלוהים)

ראינו שאדם וחוה…

…וַיִּשְׁמְעוּ אֶת-קוֹל יְהוָה אֱלֹהִים מִתְהַלֵּךְ בַּגָּן לְרוּחַ הַיּוֹם; וַיִּתְחַבֵּא הָאָדָם וְאִשְׁתּוֹ מִפְּנֵי יְהוָה אֱלֹהִים…

בראשית ג':8

מה קרה כאן? איננו מתחבאים מחברים. ובכן, זה אמנם נכון, אבל על פי המקרא, האמון הוא הבסיס לכל מערכת יחסים. כאשר האמון נשבר, עסקים מתפרקים, חברות מתפוררות, חברים נפרדים ונישואין מסתיימים בגירושין. אם אתה לא סומך על אדם מסוים, זה אומר שאין לך אמון בו, אתה לא מאמין לו, ואינך לוקח אותו במילתו. כאשר אדם וחוה שָֹמוּ את אמונם בדברו של השטן, מהות המעשה היתה האמירה שיהוה שיקר להם. החברות שלהם עם אלוהים נהרסה. לכן הם הסתתרו.

אבל ההשלכות לא נעצרו כאן. ילדיהם של אדם וחוה וילדי ילדיהם - כל האנושות כולה עד לימינו אנו - נולדים לעולם זה…

…נָכְרִים וְאוֹיְבִים…

אגרת שאול אל הקולוסים א':21

אבל יש כח נוסף שפועל כאן ואסור לנו להחמיץ מלהבחין בו. הרשו לי לתאר זאת.

במשך חלק לא מבוטל מחיי התגוררתי בארצות טרופיות. למשך תקופה מסוימת, התגוררנו אשתי ואני בבית שנבנה על קורות תמיכה נמוכות מעל הקרקע. באחת ההזדמנויות בחרה חולדה גדולה במיוחד לזחול לתוך הרווח הצר שמתחת לבית ולמות שם. לרוע המזל בחרה החולדה למות ממש תחת חדר השינה הקטן שלנו. הנבלה הנרקבת במזג האוויר החם והלח הדיפה ריח נורא, ישר לתוך חדר השינה, כשהיא מעניקה למילה סירחון מימדים חדשים. הצחנה הייתה כל כך קשה עד שמנעה מאיתנו שינה ונאלצנו לסגת לחלק אחר של הבית.

למחרת בבוקר התנדב בני, אנדרוּ, לפתור את הבעיה. הוא מצא מקל ארוך, תחב אותו עמוק לתוך החלל הצר שמתחת לבית, ולאט לאט קרב את הפגר לעבר הפתח. כשהיה קרוב, נרתע אנדרו בסלידה ואמר: "אבא, החיה מלאה רימה." רק זה היה חסר! אנדרו לקח שקית פלסטיק, כיסה בה את ידו, אחז בזנבו של היצור העלוב ומשך את הגוויה מלאת התולעים החוצה. כשהוא אוחז בשאריות הרחק מגופו כמידת האפשר, רץ לעבר הג'ונגל, שגבל בשטח הבית שלנו, ובהינף יד רחב העיף את החולדה הרחק ממנו.

עכשיו, אם העכברוש הזה יכול היה לקרוא את המחשבות של אנדרו בזמן שהעיף אותו לתוך החורש, ודאי היה שומע אותו אומר: "תסתלק מכאן!" ואם אותו עכברוש יכול היה לדבר והיה שואל: "לכמה זמן?" היה אנדרו עונה: "לתמיד!"

העכברוש המת מדגים בפנינו שני סוגי רגשות שאלוהים חש כלפי החטא.

- • דבר ראשון, בדיוק כשם שהחולדה הניסה את אשתי ואותי מחדר השינה, וממש כשם שאנדרו העיף את השרץ המתועב כמה שיותר רחוק ממנו, כך גם…

…עֲו‍ֹנֹתֵיכֶם הָיוּ מַבְדִּלִים בֵּינֵכֶם לְבֵין אֱלֹהֵיכֶם; וְחַטֹּאותֵיכֶם הִסְתִּירוּ פָנִים מִכֶּם…

ישעיהו נט':2

זוכרים כיצד אמרנו שהמקרא משווה את החטא למשהו שנרקב? ובכן, החטא עבור אלוהים כמוהו כעכברוש רקוב עבורנו. בדיוק כשם ששֵנָה בסמיכות לגוויה המעלה צחנה איננה דבר נורמלי עבורנו, כך גם עבור אלוהים הקדוש אין זה טבעי לאפשר לחטא להתקיים בנוכחותו. האל הוא…

…טְהוֹר עֵינַיִם מֵרְאוֹת רָע, וְהַבִּיט אֶל-עָמָל לֹא תוּכָל;

חבקוק א':13

כיוון שהחטא הכתים את חייהם של כל בני האדם, הרחיק אלוהים את עצמו מאיתנו. זוהי תוצאת החטא.

כיוון שהחטא הכתים את חייהם של כל בני האדם, הרחיק אלוהים את עצמו מאיתנו. זוהי תוצאת החטא.

- • זה מביא אותנו אל הנקודה השנייה שממחישה לנו החולדה המתה. לכמה זמן, לתחושתו של אלוהים, עלינו להיפרד ממנו? התשובה ברורה למדי. לתמיד! לחטא השלכות נצחיות ואינסופיות. בדיוק כשם שלא נרצה להתגורר במחיצת חולדה מרקיבה בשבוע הבא או בכל זמן אחר, כך גם אלוהים לא ירשה לחטא להימצא בנוכחותו לעולם.

וכך הרס החטא את החברות הראשונית הזאת. מחיצה, תהום חצצה כעת בין אלוהים לאדם. בני האדם היו…

…מֵתִים בְּפִשְׁעֵיכֶם וְחַטָאֵיכֶם.

אגרת שאול אל האפסים ב':1

2. מות הגוף (הִפָּרְדוּתָה של רוח האדם מגופו)

כתוצאה מקללת החטא, יבוא עתה אדם לעולם בחבלי לידה כואבים ויעזוב את העולם ביגון המוות. אלוהים אמר לאדם,

"בְּזֵעַת אַפֶּיךָ תֹּאכַל לֶחֶם עַד שׁוּבְךָ אֶל-הָאֲדָמָה, כִּי מִמֶּנָּה לֻקָּחְתָּ; כִּי-עָפָר אַתָּה וְאֶל-עָפָר תָּשׁוּב."

בראשית ג':19

מוות פיסי הוא לא דבר שקשה לנו להבין. אולם עלינו להבין דבר נוסף שמתייחס לאדם וחוה.

כאשר כורתים מהעץ ענף מכוסה עלים, העלים לא נובלים מיד ונראים כמתים. באותה מידה, כאשר אמר אלוהים לאדם "וּמֵעֵץ הַדַּעַת טוֹב וָרָע לֹא תֹאכַל מִמֶּנּוּ, כִּי בְּיוֹם אֲכָלְךָ מִמֶּנּוּ מוֹת תָּמוּת", אלוהים לא התכוון לכך שאדם יפול מת ברגע שיאכל מפרי העץ. לעומת זאת, אלוהים התכוון לכך שאדם יהיה מנותק ממקור החיים שלו ולפיכך, בדיוק כמו אותו ענף כרות, ייבול בסופו של דבר גופו ויפסיק לתפקד. גוף האדם…

…אֶל-עֲפָרָם יְשׁוּבוּן.

תהלים קד':29

ודאי שמעת את האמירה, "כאשר מתת, מתת", כלומר, מרגע שגופך מת, חדֵלָה גם רוחך להתקיים. אבל לא זה הדבר שמלמד המקרא. אמנם נכון ש…

…הַגּוּף בְּלֹא הָרוּחַ מֵת הוּא…

יעקב ב':26

…אך כתבי הקודש מצהירים במפורש שרוחו של האדם, מרגע שנולד, מתקיימת לנצח, גם אם בנפרד מהגוף. בשום מקום לא מלמד המקרא על הכחדתה או השמדתה של הנשמה.

כתבי הקודש גם לא מלמדים הַטְמָעָה, הרעיון שעם המוות, מתמזגת הנשמה בטבע.

המקרא כן אומר, שאחרי המוות ממשיכה רוח האדם להתקיים כישות חושבת, מרגישה - אך ללא גוף גשמי.

למרות שהכחדה והטמעה הן תפישות מסורתיות או אופנתיות, אין הן נלמדות מתוך כתבי הקודש. אותו דבר אפשר לומר על גלגול נשמות - הרעיון, שאחרי המוות, יכולה נשמה שהתנתקה מגופה לשוב אל הארץ ולחיות מחדש בגוף אחר. בשום מקום בין דפי המקרא, לא משה ואף לא אחד מארבעים המחברים האחרים, מתעדים "מחזור חיים" - מוות, לידה, לידה מחודשת ומוות מחודש של רוח אדם. לא זו בלבד שגלגול הנשמות אינו נלמד במקרא, כתבי הקודש מלמדים אותנו בבירור את ההיפך. כל בן אנוש זוכה לחיות פעם אחת בלבד.

…נִּגְזַר עַל בְּנֵי אָדָם לָמוּת פַּעַם אַחַת וְאַחֲרֵי כֵן הַמִּשְׁפָּט…

האגרת אל העברים ט':27

כָּלָה עָנָן וַיֵּלַךְ כֵּן יוֹרֵד שְׁאוֹל לֹא יַעֲלֶֽה: (כשם שענן מתכלה ונעלם, כך גם מי שיורד לשאול המוות אינו חוזר לחיים) לֹא-יָשׁוּב עוֹד לְבֵיתוֹ, וְלֹא-יַכִּירֶנּוּ עוֹד מְקֹמוֹ׃

איוב א':10-9

בנקודה זו ראוי יהיה לשאול, "אם נכון הדבר שהאדם חי רק פעם אחת וגופו מת אך רוחו ממשיכה לחיות אחריו, היכן היא מתקיימת מרגע שהיא נוטשת את החיים על פני האדמה? היכן נמצאים אבותינו ברגע זה? מה אומר המקרא?" אלה הן שאלות נכונות, אליהן נתייחס בפרקים הבאים. כרגע, הבה נבחן עוד אופן בו משתמש המקרא במילה "מוות".

3. מוות לעתיד מאושר - המוות השני

(הפרידה של רוח האדם מאלוהים לנצח)

יש האומרים, "אם מישהו שואל אותך ‘לאן תלך לאחר מותך?' ענה לו בדממה." זה נשמע מעמיק, אבל יש כאן התחמקות מהנושא. לעומת זאת, המקרא מתייחס לנושא באופן ישיר.

כתבי הקודש אומרים לנו שאלוהים מכין לאדם, לאחר מותו, בית נפלא. הוא נקרא גן-עדן או שמיים. גן העדן או השמיים, הוא מקום מופלא שעוצב בידי אלוהים למען אושרו הנצחי של האדם. כמה נפלא יהיה רק להיות משוחררים מחטא, מסבל וממוות.

אך בדיוק כשם שיש חיי נצח, קיים גם מוות נצחי. מוות זה נקרא גם המוות השני, כנראה משום שהוא קורה אחרי המוות הפיסי. מוות שני זה שמור לאנשים שלא יחיו בעולם העתידי המושלם. במקום זאת אומר המקרא, שהם יישלחו לאגם האש, מקום מחריד שאלוהים יצר במיוחד כעונש עבור השטן והשדים שלו.

זֶהוּ הַמָּוֶת הַשֵּׁנִי- אֲגַם הָאֵש.

ההתגלות כ':14

כאשר נטשה האנושות את קשר החברות עם אלוהים, היא הצטרפה לשורותיו של אלו שמרדו כנגד הבורא. היא שילבה ידיים עם השטן, שהוא…

אֵל הָעוֹלָם הַזֶּה…

אגרת שאול השניה אל הקורינתים ד':4

…שַׂר הָעוֹלָם הַזֶּה…

הבשורה על פי יוחנן יב':31

המקרא אומר,

…מִי שֶׁרוֹצֶה לִהְיוֹת יָדִיד לָעוֹלָם הוֹפֵךְ לְאוֹיֵב אֱלֹהִים.

אגרת יעקב ד':4

כל אויביו של אלוהים - בין אם בני אנוש או רוחות - יזרקו בבוא היום…

…אֶל אֵשׁ עוֹלָם הַמּוּכָנָה לַשָּׂטָן וּלְמַלְאָכָיו.

הבשורה על פי מתי כה':41

המקרא מדבר על1) הזרקות לתוך אגם האש הבוער בגפרית, אשר שם2) יְעוּנוּ יומם ולילה לעולמי עולמים. יהיה זה מקום3) נטול שמחה שצרה ויגון ישררו בו. הכתובים מדברים על4) תולעים (רימה), על5) חשיכה מוחלטת, על אנשים שמייללים וחורקים את שיניהם בייסורים, שמתייבשים6) בצמא, שחושבים על חייהם אלה ומייחלים לכך שאיש לא יצטרף אליהם. לעיתים קרובות מכונה גיהנום, הרי הוא מקום שבו סובלים בבדידות, ולא מקום למסיבות רעים ולהתהוללות.

1)ההתגלות יט':20 *למרות שהגוף הפיסי מת, הרוח ממשיכה לחיות. 2)ההתגלות כ':10 3)תהלים קטז':3 4)הבשורה על פי מרקוס ט':48 5)הבשורה על פי מתי ח':12, כב':13; כה':30 6)הבשורה על פי לוקס טז':24

"אֲבָל מוּגֵי הַלֵּב וְהַבִּלְתִּי מַאֲמִינִים, הַמְתֹעָבִים וְהַמְרַצְּחִים, הַזּוֹנִים וְהַמְכַשְּׁפִים, עוֹבְדֵי הָאֱלִילִים וְכָל הַמְשַׁקְּרִים -חֶלְקָם בָּאֲגַם הַבּוֹעֵר בְּאֵשׁ וְגָפְרִית אֲשֶׁר הוּא הַמָּוֶת הַשֵּׁנִי."

ההתגלות כא':8

מאוחר יותר נראה כיצד נקבעת ההחלטה על מי יגור בשמיים ומי ירד לגיהנום.

צלם פָּגוּם

כאשר אדם וחוה חטאו, הם פגמו בצלם האלוהים אשר בו נבראו - הם עמעמו את תפארתו של אלוהים שלפיה נוצרו. עדיין ניתן למצוא אספקטים של דמות זו באדם - התפארת עדיין קיימת במידה מסוימת, אך היא לקויה. השפעת הקלקול הזה, כמוה כמחלה ממארת שמתפשטת לכל תחום בהווייתו של האדם.

למשל, לפני זמן מה אובחן אחד מידידי כחולה סרטן. בתחילה אף אחד מאיתנו לא יכול היה להבחין שמשהו לא בסדר למרות שכולנו ידענו שהבעיה קיימת - שאכן זהו מצבו. אבל בהמשך, החל הסרטן באיטיות לחשוף את עצמו באמצעות תסמינים. הדיבור הפך רפה ולא ברור ועורו קיבל גָּוֶן צהבהב. שוב לא הייתה לו אותה אנרגיה כבעבר. כולנו ידענו שזהו רק עניין של זמן עד שהסרטן ייטול את חייו. באותו האופן, ניתן לומר שכל בן אנוש נמצא במצב קטלני אותו מכנה המקרא אופי חוטא, או טבע האדם. אותו מצב של 'חטא ממאיר' יטול חיים יום אחד.

כמו תפוח עץ שקליפתו החיצונית מבריקה אך תוכו רקוב, לעיתים קרובות עולה בידי בני-האדם להסתיר את מצבם החוטא בהצלחה רבה. אבל מידי פעם צצים ומתגלים תסמינים של רקבון - האופי החוטא מגלה את נוכחותו בכל פעם שמישהו עושה מעשה עוולה.

כל האנושות

בסרי-לנקה ישנו הר שנקרא - 'אַדַמְס פִּיק' (Adam's Peak - הפסגה של אדם). יש הטוענים שבראש ההר נמצאת טביעת כף-רגלו הענקית של אדם הראשון. אנו נגלה שהעולם בו חיו אדם וחוה נהרס, ולפיכך כל טביעות הרגל נכחדו, אולם המקרא כן מבהיר דבר אחד - מאז ימיו של אדם הראשון, "צועדת כל האנושות בעקבותיו."

עקב חטאו, ירשו כל צאצאיו את אפיו החוטא. ומכיוון שהוא מת, כל צאצאיו מתים גם הם.[5]

לְפִיכָךְ, כְּשֵׁם שֶׁעַל-יְדֵי אָדָם אֶחָד בָּא הַחֵטְא לָעוֹלָם, וְעֵקֶב הַחֵטְא בָּא הַמָּוֶת, כָּךְ עָבַר הַמָּוֶת לְכָל בְּנֵי אָדָם מִשּׁוּם שֶׁכֻּלָּם חָטְאוּ.

אגרת שאול אל הרומים ה':12

אֵל ישר

אם כל הדיבורים האלה על החטא והמוות נשמעים מבעיתים, יש בכך כדי להזכיר לנו, שאלוהים לא מייפה נושאים לא-נעימים. כפי שעל חבר טוב לעשות, אומר הוא לנו את שעלינו לדעת. בניגוד ליושרו של אלוהים, אומר המקרא:

…אֵל הָעוֹלָם הַזֶּה (שהוא השטן) עִוֵּר אֶת שִׂכְלָם שֶׁל הַבִּלְתִּי מַאֲמִינִים…

אגרת שאול השניה אל הקורינתים ד':4

השטן דובר שקרים. הוא מעוור את עיני הבריות באמצעות חצאי אמיתות ומרדים אותם באמצעות הטעיות מתוחכמות בדיוק כמו אלה בהם השתמש עם אדם וחוה. השטן אינו חבר. במקום זאת, כתבי הקודש אומרים…

…אוֹיִבְכֶם הַשָּׂטָן מְשׁוֹטֵט כְּאַרְיֵה שׁוֹאֵג וּמְחַפֵּשׂ לוֹ לִטְרׁף מִישֶׁהוּ.

אגרת כיפא הראשונה ה':8

כל זה אמנם מאד מייאש, אך המשך לקרוא. הבשורות הטובות בדרך.

מה מצאו הגנטיקאים?

"זה גורם לנו להבין שבני האדם, למרות ההבדלים החיצוניים ביניהם, נמנים כולם על ישות אחת שהיה לה, בעבר המאד קרוב, מקור אחד במקום אחד. ישנו סוג של קרבה ביולוגית שהוא עמוק הרבה יותר ממה שאי פעם שיערנו". כך אמר בשנת 1988 סטפן ג'יי גולד המנוח, חוקר מאובנים וכותב מאמרים מאוניברסיטת הווארד, במאמר מערכת בניוזוויק שכותרתו "החיפוש אחר אדם וחוה".[6]

על פי המאמר, מדענים "…שהתמחו בביולוגיה מולקולארית… בחנו מבחר בינלאומי של גנים ומצאו שריד של ד.נ.א. שהוביל אותם לאישה מסויימת אחת שממנה כולנו יצאנו."… "לא היו שום הבדלים בין הגזעים."

המקרא אומר

…וַיִּקְרָא הָאָדָם שֵׁם אִשְׁתּוֹ חַוָּה; כִּי הִיא הָיְתָה אֵם כָּל-חָי.

בראשית ג':20

ב-1995 הופיע בשבועון Time[7] מאמר קצר הקובע, שקיימות עדויות מדעיות לכך ש "…היה ‹אדם‘ קדמון, שהמרכיבים הגנטיים בכרומוזומים שלו משותפים לכל איש ואישה החיים כעת על פני כדור הארץ".

המקרא אומר,

מֵאָדָם אֶחָד הוּא יָצַר אֶת כָּל עַמְמֵי בְּנֵי אָדָם לְהוֹשִׁיבָם עַל פְּנֵי כָּל הָאָרֶץ…

מעשי השליחים יז':26

תוצאות המחקרים הללו של הד.נ.א. האנושי מצביעות על כך שלכולנו יש איש אחד ואישה אחת בשושלת שלנו. חלק מהמדענים מסכים, אחרים מתנגדים. גם מקרב המסכימים יש הממהרים לציין, שלא בהכרח מדובר באדם וחוה מהמקרא. כך או כך, מעניין לגלות שהממצאים תואמים בעקביות את המקרא. תגלית זו ותגליות מדעיות עכשוויות אחרות בתחום הביולוגיה המולקולארית מאשרות את מה שקבעו כתבי הקודש מזה אלפים בשנים: שכולנו קשורים זה לזה בקשר משפחתי.

סקירה - גשר החברות

בראשית היו יהוה והאדם חברים קרובים שחיו בהרמוניה בתוך עולם מושלם. רק אנשים מושלמים יכולים לחיות לצידו של אל מושלם.

גשר זה של קרבה נשבר כשאדם וחוה האמינו למילתו של השטן על פני המילה של אלוהים והפרו את ההוראות הברורות שלו. כל העולם השתנה. הוא הפך להיות מקום בו שוררים פחד, אשמה, בושה, צער ומוות.

אחרי שאדם וחוה חטאו, הם ניסו לכסות על חטאם באמצעות שיפור מראם החיצוני. אבל עלי התאנה לא עזרו. התהום נשארה. מעתה שלטו החטא והמוות בשושלתו של אדם, כשהם לכאורה מועברים מדור לדור על ידי האב. כמו בכל פריה ורביה - תפוחים מניבים תפוחים, חתולים ממליטים חתולים, ואדם חוטא מוליד אדם חוטא.

תוך כדי שאנו ממשיכים בסיפור נבחין, שטבעי הוא לאדם להכחיש את אופיו החוטא, לתכנן דרכים להגיע לאלוהים, לחפש אחר דרך חזרה לעולם מושלם.

סקירה - למה מושווה החטא?

1. רשע: מחשבות ומעשים המנוגדים למה שנכון; כל מה שהוא רע ומעשה עוולה.

2. ריקבון, שחיתות: כאשר הטוב הולך לאיבוד בהשפעתו ההרסנית של החטא; כאשר היהירות וההתרכזות בעצמי מחליפים את הצניעות.

3. מרידה, אי-ציות: התעלמות מהוראות משום שאתה סבור שאתה יודע טוב-יותר-מאלוהים.

4. מחלה: מחלה סופנית או מצב רוחני, אופי חוטא ממאיר שמוביל למוות נצחי. מעשי חטא הם תסמינים חיצוניים של מצב פנימי זה.

נִהְיָה מקובל להאמין שילדים נולדים לָעולם כתינוקות מושלמים, חופשים מכל חטא. אולם מה מלמדים כתבי הקודש? האומנם נולדים אנו עם אופי נטול חטא?

לא על פי דוד המלך, אחד מארבעים הנביאים אשר כתב חלקים נכבדים של כתבי הקודש:

הֵן-בְּעָווֹן חוֹלָלְתִּי; וּבְחֵטְא יֶחֱמַתְנִי אִמִּי.

תהלים נא':7

לא על פי איוב, שספרו נמצא במקרא:

מִי-יִתֵּן טָהוֹר מִטָּמֵא? לֹא אֶחָד! (כלומר, מי יכול להוציא או לעשות דבר טהור מדבר טמא? אף אחד!)

איוב יד‘:4

לא על פי ניסיון חיינו אנו:

מֵאַיִן הַסִּכְסוּכִים וְהַמְּרִיבוֹת אֲשֶׁר בֵּינֵיכֶם? הַאִם לֹא מִתַּאֲווֹתֵיכֶם הַנִּלְחָמוֹת בְּתוֹךְ אֵיבְרֵיכֶם?

אגרת יעקב ד':1

עלינו לשאול את עצמנו מספר שאלות קשות. האם הורינו היו צריכים ללמד אותנו לשקר ולא לציית, להיות אנוכיים וְוַכְּחניים? לא. טבענו האנושי אינו צריך שילמדו אותו כיצד לחטוא. אנו עושים דברים אלו באופן טבעי.

החטא הוא כמחלה מדבקת. כתבי הקודש אומרים שאופיו החוטא של אדם (עם כל תסמיניו ותוצאותיו) התפשט לכולנו. משום שאדם חטא, ירשו כל צאצאיו את טבעו החוטא.

פרק 5

1 פרדוקס

בפרקים הראשונים למדנו מעט על אופיו של יהוה. ככל שנתקדם נלמד יותר, אך קודם עלינו לעצור, לחזק את הבסיס ולחבר יחדיו כמה ממרכיבי התצרף המקראי.

יקל עלינו אם נבין, שבדיוק כשם שיהוה קבע חוקים פיסיולוגיים שינהלו את היקום, כך גם קבע חוקים רוחניים שיקבעו את אופי הקשר שלו עם האדם. ובדיוק כשם שיֵדע בסיסי בפיסיקה ובכימיה מסייע לנו להבין את העולם המקיף אותנו, כך גם מסייעת לנו הכרת החוקים הרוחניים למצוא היגיון בחיים ובמוות. חוקים רוחניים אלה אינם קשים להבנה. בתור התחלה, נבחן את מצבו של האדם.

מצבו של האדם

עקב הבחירה של אדם וחוה, עומדת עכשיו האנושות בפני דילמה, בעיה ששתי פנים לה, כמו שני צדדים של אותו מטבע.

- • מצד אחד יש לנו משהו שבו איננו חפצים - עונש על חטא - ומצד שני…

- • אנו זקוקים לדבר מה שחסר לנו - שלמות.

הרשו לי לבאר זאת באופן מעמיק יותר.

1. יש לנו עונש-על-חטא. כולנו יודעים שבספורט, כאשר מפר אחד השחקנים את הכללים, הוא נענש. אך מהו עונש-על-חטא וכיצד הוא משולם? כדי לענות על שאלות אלה, עושה המקרא השוואות עם מסורות מתחום המשפט והכלכלה. שניהם עושים שימוש במונח: שטר-חוב (או כתב-אישום).

ההשוואה המשפטית: במקרה זה, נתפסת התנהגות לא ראויה כחוב לחברה שיש לשלמו באמצעות ענישה תואמת.

זרעי התפישה הזאת טמונים ברומא העתיקה, שם אין להעמיד מפר-חוק למשפט עד שיורשע רשמית באמצעות שטר-חוב (כתב-אישום) כתוב המפרט את העבירה. אם נמצא החשוד אשם, מציין השופט את גזר דינו על שטר החוב (למשל - "מאסר - חמש שנים!"). המסמך, המפרט הן את העבירה והן את העונש הנדרש לה, הוצמד במסמר לדלת תא המאסר. שם נותר עד לתשלום פסק הדין, ואז הורד והוצג בפני הרשויות. אלו האחרונים רשמו על שטר החוב "בוטל" או "שולם במלואו", והאסיר נשלח לחופשי.

באותה צורה מלמד המקרא, שבפני כל אדם מונח שטר-חוב (כתב אישום) עליו כתובים חטאיו האישיים, גדולים כקטנים. האדם מוצג כמי שעומד באולם בית המשפט כשהוא נמצא אשם בעבירה כנגד אל קדוש. השופט מקריא את גזר הדין. על פי…

…חֺק הַחֵטְא וְהַמָּוֶת…

אגרת שאול אל הרומים ח':2

…העונש שעל הנאשם לשאת הוא עונש מוות.

הַנֶּפֶשׁ הַחֹטֵאת הִיא תָמוּת…

יחזקאל יח':20

אלוהים הזהיר את אדם וחוה לגבי החוק הזה כאשר אמר להם שימותו אם לא יצייתו לדברו.

ההשוואה הפיננסית: לפני מאות בשנים, במזרח התיכון, כאשר אדם נכנס לחובות, הוצא לגביו שטר רשמי שנקרא - שטר-חוב. הוא קבע את תנאי ההלוואה וכיצד יש להשיבה במלואה.

באותה מידה מלמד המקרא שבספר החשבונות המוסרי, מטיל עלינו חטאנו חוב - מחיר שיש לשלמו. האדם מתואר כמי שעומד בפני קצין הלוואות שאוחז בידו שטר-חוב שמועד פירעונו חל. השטר קובע ש…

…שְׂכַר הַחֵטְא הוּא מָוֶת…

אגרת שאול אל הרומים ו':23

בין אם זה נתפש כעונש על חטא או כחוב על חטא, תוצאת החטא היא זהה - מוות על כל שלושת משמעויותיו.

השאלה בעינה עומדת: האם יכול האדם לפרוע חוב זה? התשובה המוסמכת היא - כן. אבל היות שהמוות השני קיים לנצח נצחים, קשה להתייחס אל החוב כמשולם, מכיוון שעל שטר החוב המוצמד לדלת הגיהינום כתוב "מוות נצחי". האדם החוטא נעול לנצח בגיהינום - הוא אף פעם לא מפסיק לשלם את חוב חטאו. אלו הן חדשות רעות מאוד. האנושות נמצאת בדילמה איומה.

אבל זהו רק צד אחד של הבעיה. קיים צד אחר למטבע שיש לקחתו בחשבון. ראו, גם אם חוב החטא שלנו היה "נמחק" או "שולם במלואו", עדיין לא היינו יכולים לחיות עם אלוהים בשמים, מכיוון שאנו זקוקים לדבר מה שאין לנו.

2. אנו זקוקים לשלמות. כיוון שרק אנשים מושלמים יכולים לחיות במחיצת אל מושלם בגן-עדן של שלמות, זקוקים אנו למה שאיבדו אדם וחוה בגן-עדן - אנו זקוקים להיווצר מחדש בצלמו הלא פגום של אלוהים. כתבי הקודש אומרים,

…הַקְּדֻשָּׁה שֶׁבִּלְעָדֶיהָ לֹא יִרְאֶה אִישׁ אֶת הָאָדוֹן.

האגרת אל העברים יב':14

הקדושה הזאת, או הצִדְקָה הזאת (כלומר, להיות צדיק), צריכות להיות שוות לצידקתו של אלוהים. היות שאין איש שמתקרב לסוג זה של שלמות, יש לנו בעיה.

סיכום

כתוצאה מחטאו של אדם, עמדה האנושות מול שאלת שני הצדדים של אותו מטבע: כיצד נוכל להיפטר מעונש החטא שלנו? ואיך נוכל להשיג צִדְקָה השווה לזו של אלוהים כך שנוכל להתקבל ולעמוד במחיצתו?

עכשיו שזיהינו את הדילמה העומדת בפני האדם, הבה נפנה את תשומת ליבנו ליהוה ונראה כיצד זה משפיע עליו.

מצבו של אלוהים

כדי להעריך את מצבו של אלוהים, עלינו להבין שתי תכונות באישיותו.

1. יהוה צודק לחלוטין: אנו אוהבים צדק. מפריע לנו לראות בריון המנצל את החלש ממנו. אפילו כילדים ידענו, שאין זה הוגן כשאנשים רעים מתחמקים ויוצאים פטורים. אך גם אם חוש הצדק שלנו מתעוות, אין לכך השפעה על האופן שבו רואה יהוה את הדברים.

כִּֽי-צַדִּיק יְהוָה צְדָקוֹת אָהֵב…

תהלים יא':7

היות שיהוה הוא ללא חטא, הריהו מתנהל עם ברואיו בדרכי הגינות ויושר.

הַצּוּר תָּמִים פָּעֳלוֹ. כִּי כָל-דְּרָכָיו מִשְׁפָּט. אֵל אֱמוּנָה וְאֵין עָוֶל; צַדִּיק וְיָשָׁר הֽוּא!

דברים לב':4

אלוהים הוא שופט אידיאלי משום שהוא גוזר דין שווה לכולם.

כִּי יְהוָה אֱלֹֽהֵיכֶם הוּא אֱלֹהֵי הָֽאֱלֹהִים וַאֲדֹנֵי הָאֲדֹנִים, הָאֵל הַגָּדֹל הַגִּבֹּר וְהַנּוֹרָא אֲשֶׁר לֹא-יִשָּׂא פָנִים וְלֹא יִקַּח שֹֽׁחַד׃

דברים י':17

בין אם נסיך או אביון, אלוהים כופה את חוקיו על כולם באופן שווה והוגן. כאן, עלי אדמות, יכול אדם להסתיר את פשעיו, לשקר ביחס אליהם, לשחד את השופט או פשוט לא להיתפס. אבל אצל אלוהים, לא ימלט שום פושע מריצוי הדין על פשעו.

כִּי אֶת-כָּל-מַֽעֲשֶׂה, הָאֱלֹהִים יָבִא בְמִשְׁפָּט עַל כָּל-נֶעְלָם; אִם-טוֹב וְאִם-רָֽע׃

קהלת יב':14

יושר והגינות הן תכונות יסוד בטבעו המושלם של אלוהים.

צֶדֶק וּמִשְׁפָּט מְכוֹן כִּסְאֶךָ…

תהלים פט':15

כאשר אדם וחוה חטאו, לא יכול היה אלוהים לומר, "טוב, נשכח מזה," או "נתנהג כאילו זה לא קרה", או, "זה היה רק חטא קטן". לא. זה מנוגד לאישיותו המושלמת של אלוהים. אלוהים היה חייב לעשות משהו בקשר לחטאו של האדם - היה צורך להתייחס אליו. העונש שניתן על המעשה מצביע על מידת הרצינות בה רואה אלוהים את החטא - מוות על כל שלושת משמעויותיו. שוב, אין אלה בשורות טובות. לשמחתנו, המרכיב הנוסף באופיו של אלוהים חַיָב גם הוא להישאר בתמונה.

2. יהוה אוהב בשלמות. אלוהים אינו רק צודק, אלא שמעצם טבעו הוא אוהב. ראינו שאלוהים הפגין את אהבתו כאשר ברא את העולם. זה בא לידי ביטוי ביחסו הדואג לברואיו ולאופן שבו הוא…

…מַּעֲנִיק לָנוּ אֶת הַכֺּל בְּשֶׁפַע לַהֲנָאָתֵנוּ.

אגרת שאול הראשונה לטימותיאוס ו':17

היו אלה אדם וחוה ששברו את האחווה עם אלוהים, אולם אלוהים לא השתנה. יהוה עדיין אהב אותם. חטאם הוא הדבר אשר אלוהים לא אהב.

הוֹדוּ לֵֽאלֹהֵי הָאֱלֹהִים כִּי לְעוֹלָם חַסְדּֽוֹ׃ הוֹדוּ לַאֲדֹנֵי הָאֲדֹנִים כִּי לְעֹלָם חַסְדּֽוֹ׃

תהלים קלו':3-2

הפרדוקס

טבעו הצודק והאוהב של אלוהים יוצר פרדוקס אם מתייחסים אליו לאור הדילמה האנושית - חטא שווה מוות. כדי להיות צודק לחלוטין, על אלוהים לאכוף את חוקיו ללא יוצא מן הכלל. פירושו של דבר, שעל כולנו לשלם את שטר החוב של חטאנו - על כולנו למות. אבל כיוון שאלוהים הוא אל אוהב, אין לו רצון להעניש אותנו. הוא רוצה שנחיה במחיצתו לעַד כחבריו.

שתי התכונות הללו של אופיו שוות הן - אלוהים אינו אוהב יותר מאשר הוא צודק. היות שיהוה תמיד פועל על פי טבעו המושלם, הוא תמיד ייתן ביטוי שווה לשתי תכונותיו אלו. השאלה היא זו: "כיצד יכול אלוהים לשמר את הצדק ולהיות אוהב בו זמנית?"

אף פעם אין התעלמות מהחטא

המקרא מבהיר שאלוהים מעניש כל חטא, לעתים כאן עלי אדמות ולבטח אחרי המוות הפיסי. אין מנוס. הדבר כל כך וודאי, שכתבי הקודש אומרים,

כִּי־מ֣וֹת נָמ֔וּת כַמַּיִם הַנִּגָּרִים אַרְצָה אֲשֶׁר לֹא יֵאָסֵפוּ…

שמואל ב', יד':14

אך הפסוק לא מסתיים כאן. כיוון שאלוהים הוא גם אל אוהב,

…וְלֹֽא-יִשָּׂא אֱלֹהִים נֶפֶשׁ וְחָשַׁב מַֽחֲשָׁבוֹת, לְבִלְתִּי יִדַּח מִמֶּנּוּ נִדָּֽח.

שמואל ב', יד':14

למרות שאלוהים הרשה לגופנו הפיסי למות, הוא סיפק לרוחנו דרך מילוט מאגם האש. הוא מאפשר לנו לשוב ולחיות בנוכחותו כחברים.

כִּי לֹא יִזְנַח לְעוֹלָם אֲדֹנָֽי׃ כִּי אִם-הוֹגָה וְרִחַם כְּרֹב חֲסָדָֽיו…

איכה ג':31-32

ובכן כיצד אלוהים שופט חטא ומציל אותנו בו זמנית? איך אלוהים מעניש חטא מבלי שיעניש אותנו? נמצא את התשובות לשאלות אלו בהמשך הסיפור.

גאווה

עוד נקודה אחת ואחרונה בטרם נמשיך הלאה. המקרא אומר שהגאווה היא זו שגרמה לשטן למרוד. לעתים קרובות אנו מתייחסים לגאווה כאל דבר טוב, אך כתבי הקודש אומרים שהגאווה היא זו שמונעת מאיתנו לפנות אל אלוהים לעזרה. לעתים קרובות אנחנו גאים מכדי להצניע את עצמנו ולהודות בכך שאנו זקוקים לאלוהים. כתבי הקודש מזהירים אותנו ש…

אֱלֹהִים לַלֵּצִים הוּא-יָלִיץ וְלַעֲנָוִים יִתֵּן-חֵן.

אגרת כיפא הראשונה ה':5

במקום להיות נשלטים על ידי הגאווה ולחשוש ממה שחושבים עלינו האחרים, אומר אלוהים…

"…אַל-יִתְהַלֵּל חָכָם בְּחָכְמָתו, וְאַל-יִתְהַלֵּל הַגִּבּוֹר בִּגְבֽוּרָתוֹ; אַל-יִתְהַלֵּל עָשִׁיר בְּעָשְׁרֽוֹ. כִּי אִם-בְּזֹאת יִתְהַלֵּל הַמִּתְהַלֵּל, הַשְׂכֵּל וְיָדֹעַ אוֹתִי, כִּי אֲנִי יְהוָה עֹשֶׂה חֶסֶד מִשְׁפָּט וּצְדָקָה בָּאָרֶץ; כִּֽי-בְאֵלֶּה חָפַצְתִּי נְאֻם-יְהוָֽה."

ירמיה ט':24-23

אני בא מארץ שבה משחק ההוקי קרח הוא המשחק העקרי. כאשר שחקן מפר את החוקים, הוא נענש. למשך זמן מה מחויב העבריין לשבת בתא מיוחד בצד המגרש. רשמית מכונה התא "תא העונשין", ולפעמים: "קופסת החטאים".

באותו האופן, שברנו אנו בני האדם את חוקיו של אלוהים. ניאלץ לשבת בתא העונשין של הגיהנום, לא למשך זמן מוגבל כי אם לנצח נצחים. כאשר עוצרים וחושבים על כך, הרי שזהו עתיד מחריד. אבל החדשות הטובות בדרך!

2 שתי מִנחות

הבה ונשוב עתה למאורעות המתועדים בספר בראשית.

משה כתב שאחרי שנגסו מפרי העץ, הדבר הראשון שעשו אדם וחוה היה להלביש את עצמם בעלי תאנה. למרות הכיסויים הללו, אמר אדם לאלוהים שהוא חש עירום - חשוף. יש לכך סיבה. המקרא מספר לנו ש…

…כִּי לֹא אֲשֶׁר יִרְאֶה הָאָדָם, כִּי הָֽאָדָם יִרְאֶה לַעֵינַיִם וַיהוָה יִרְאֶה לַלֵּבָֽב.

שמואל א‘, טז':7

אדם וחוה תיקנו את מראם החיצוני בעזרת עלי תאנה, אך אלוהים ראה לליבם וראה אותם כפי שהם באמת - ערמומיים ולא צייתנים - חוטאים.

כיסוי

אלוהים לא התווכח עם אדם וחוה ביחס לשאלה אם הם זקוקים לכיסוי אם לאו, אך סירב לקבל את בגדי עלי התאנה. במקומם…

וַיַּעַשׂ יְהוָה אֱלֹהִים לְאָדָם וּלְאִשְׁתּוֹ כָּתְנוֹת עוֹר וַיַּלְבִּשֵֽׁם.

בראשית ג':21

מדוע אלוהים עשה זאת? כתבי הקודש לא מספקים לנו פרטים בשלב זה, אך בהתייחסות לדבר אלוהים במלואו, יכולים אנו לראות בכך רמז ראשון למושג המכונה כפרה.

המילה כפרה כוללת בתוכה מושגים רבים, אבל בבסיסה היא מכילה את רעיון הכיסוי - במובן מסוים, אלו הבגדים המתאימים ללב. בכתבי הקודש, אדם חוטא מתואר כמי שלבוש בסחבות מזוהמות, בניגוד לאדם צדיק העטוף במחלצות נקיות מכל רבב. אלה אינם בגדים במובן המילולי, אֶלָּא דימוי ותיאור שמסייע לנו להבין אמת רוחנית. במקרא ישנם רק שני כיסויים ללב:

אלוהים דחה את עלי התאנה של אדם וחוה משום שהם היו ניסיון של אנשים חוטאים להיות טובים מספיק בעיני אלוהים. ניסיון זה תואם את קטגוריית הסחבות המזוהמות. רק כאשר יהוה סיפק את הכיסוי שלו יכלו לשוב ולהתקבל אל תוך נוכחותו.

חסד

וַיֹּאמֶר יְהוָה אֱלֹהִים, "הֵן הָֽאָדָם הָיָה כְּאַחַד מִמֶּנּוּ לָדַעַת טוֹב וָרָע, וְעַתָּה פֶּן-יִשְׁלַח יָדוֹ וְלָקַח גַּם מֵעֵץ הַֽחַיִּים וְאָכַל וָחַי לְעֹלָֽם." וַיְשַׁלְּחֵהוּ יְהוָה אֱלֹהִים מִגַּן-עֵדֶן…

בראשית ג':23-22

היה זה מעשה חסד. אלוהים לא רצה שהאדם יחיה לנצח לכוד בחטאו. חִשבו כיצד יכול היה העולם להיראות לו היו כל האנשים הרעים, לאורך כל הדורות, עדיין חיים בימינו. בכך ששם את אדם וחוה מחוץ לגן, התיר אלוהים לתוצאת החטא לקחת את שכרה הסופי, כלומר מוות פיסי. אלוהים חשב על מעבר לקבר. הוא חשב על תוכניתו להושיע את האדם מהמוות השני.

משה כתב,

וְהָאָדָם יָדַע אֶת-חַוָּה אִשְׁתּוֹ, וַתַּהַר וַתֵּלֶד אֶת-קַיִן וַתֹּאמֶר קָנִיתִי אִישׁ אֶת-יְהוָֽה. וַתֹּסֶף לָלֶדֶת אֶת-אָחִיו אֶת-הָבֶל.

בראשית ד':2-1

קין והבל

קין והבל נולדו שניהם מחוץ לגן-עדן. כיוון שנולדו כתוצאה מהתאחדותם של אדם וחוה, הייתה להם את בעיית החטא של אדם - הם היו מורחקים מאלוהים. ובדיוק כמו אדם וחוה, היה על קין והבל להחליט במי הם נותנים אמון - באלוהים או במישהו אחר?

וַֽיְהִי-הֶבֶל רֹעֵה צֹאן וְקַיִן הָיָה עֹבֵד אֲדָמָֽה. וַֽיְהִי מִקֵּץ יָמִים וַיָּבֵא קַיִן מִפְּרִי הָֽאֲדָמָה מִנְחָה לַֽיהוָֽה. וְהֶבֶל הֵבִיא גַם-הוּא מִבְּכֹרוֹת צֹאנוֹ וּמֵֽחֶלְבֵהֶן…

בראשית ד':4-2

שתי מִנחות

לשתי מנחות אלה משמעות רבה. האחת כוללת בעל חיים, השנייה - ירקות. קין והבל הביאו את מנחותיהם לא משום שאלוהים היה רעב, אלא בהתאם להוראות המפורשות שיהוה נתן להם. בשלב זה קיימים בטקסט רק רמזים בנוגע להנחיות אלו, אך מאוחר יותר הן מוצגות באופן מפורט. בינתיים די לנו לדעת ש…

וַיִּשַׁע יְהוָה אֶל-הֶבֶל וְאֶל-מִנְחָתֽוֹ, וְאֶל-קַיִן וְאֶל-מִנְחָתוֹ לֹא שָׁעָה.

בראשית ד':5-4

מדוע?

הבל

המקרא קובע שהבל נתן אמון באלוהים - דבר שיש לצפות לו במסגרת של חברות.

מִתּוֹךְ אֱמוּנָה הֵבִיא הֶבֶל לֵאלֹהִים קָרְבָּן טוֹב מִזֶּה שֶׁהֵבִיא קַיִן. בִּגְלָלָהּ הוּעַד עָלָיו כִּי צַדִּיק הוּא, שֶׁכֵּן אֱלֹהִים הֵעִיד עַל מַתְּנוֹתָיו…

האגרת אל העברים יא':4

יש מין המשותף בין המנחה של הבל לבין בגדי העור שעשה אלוהים לאדם וחוה. זה קשור למושג הנקרא כפרה, האמצעי שבאמצעותו מספק אל קדוש לאדם חוטא, מחלצות ללא-רבב על מנת שהאנושות תוכל להתקבל על ידי האלוהים.

אלוהים היה שבע-רצון מכך שהבל האמין בו. משום שהבל בטח ביהוה, קבל אותו אלוהים כמי שמקבל חבר.

קין

אשר לקין, למנחה שלו היה יותר מין המשותף עם עלה התאנה - המאמצים שלו תאמו את קטגוריית הסחבות המלוכלכות. וכמו הוריו, הוא לא היה בטוח אם יוכל לתת אמון באלוהים אם לאו. אבל קין כן הכיר מישהו אשר בו היה לו אמון מלא - היה זה הוא עצמו!

קין סמך על קין. מהות הדבר היא שקין הרים את עצמו לדרגתו של אלוהים, כאילו שהוא ידע כל מה שיודע יהוה. המקרא אומר לנו שאלוהים לא אהב את גישתו של קין. כתוצאה מכך,

…וַיִּחַר לְקַיִן מְאֹד, וַיִּפְּלוּ פָּנָיו.

בראשית ד':5

קין כעס: האם אלוהים לא הבין את גודל המעשה שעשה? המנחה שהביא הייתה כרוכה בעבודה קשה! הבל יכול היה לשבת לו בצל ולצפות בצאן שלו גדל במרעה, אבל גינון כרוך בעבודת-פרך בשמש הקופחת! איך יכול היה אלוהים לדחות את הקרבן שלו כאילו היה חסר ערך? זה מביך. הוא הושפל.

ובכן, איננו יודעים מה באמת חשב קין, אבל אנחנו כן יודעים שיהוה מעולם לא ביקש ממנו לעבוד קשה כתנאי לקבלה. אלוהים פשוט רצה שקין יבטח בו כפי שבוטחים בחבר. אבל קין פספס את הנקודה.

וַיֹּאמֶר יְהוָה אֶל-קָיִן, "לָמָּה חָרָה לָךְ? וְלָמָּה נָפְלוּ פָנֶֽיךָ? הֲלוֹא אִם-תֵּיטִיב, שְׂאֵת? וְאִם לֹא תֵיטִיב, לַפֶּתַח חַטָּאת רֹבֵץ, וְאֵלֶיךָ תְּשׁוּקָתו, וְאַתָּה תִּמְשָׁל-בּוֹ."

בראשית ד':7-6

אלוהים ניסה להראות לקין בעדינות שהוא מוביל את עצמו לצרות. הוא ניסה להראות לקין, שגם הוא יתקבל אם יבחר ללכת בדרכו של הבל. לקין היתה עכשיו ברירה:

1. הוא יכול היה להיכנע, פשוט לבטוח באלוהים ולהביא את אותה המנחה שהבל הביא, או…

2. להמשיך לשים את מבטחו בעצמו - ובהגיון שלו.

קין בחר. הוא התעלם מיהוה.

שאלות עדינות

וַיֹּאמֶר קַיִן אֶל-הֶבֶל אָחִיו…* וַֽיְהִי בִּהְיוֹתָם בַּשָּׂדֶה וַיָּקָם קַיִן אֶל-הֶבֶל אָחִיו וַיַּהַרְגֵֽהוּ.

וַיֹּאמֶר יְהוָה אֶל-קַיִן, "אֵי הֶבֶל אָחִיךָ?"

בראשית ד':9-8

* הכתוב לא מפרט בפירוש את אשר אמר קין להבל אך סביר להניח מההקשר שקין אמר להבל ללכת איתו לשדה.

בדיוק כשם שבחן אלוהים את אדם וחוה, פנה עתה אלוהים אל קין ונתן לו הזדמנות להודות בחטאו. אך קין שיקר. הוא אמר,

"לֹא יָדַעְתִּי. הֲשֹׁמֵר אָחִי אָנֹֽכִי?"

בראשית ד':9

ובדיוק כמו אדם וחוה, נמנע קין מלקחת אחריות על מעשיו. ויאמר לו אלוהים,

"מֶה עָשִׂיתָ? קוֹל דְּמֵי אָחִיךָ צֹעֲקִים אֵלַי מִן-הָֽאֲדָמָֽה."

בראשית ד':10

אלוהים הצביע על קין - "רצחת את אחיך!" אין שום תיעוד שבו מביע קין חרטה על מעשיו. אלוהים יכול היה להשמיד אותו, אולם ברחמיו העביר אותו לאזור אחר. המין האנושי התחיל את דרכו באופן שערורייתי.

שת

וַיֵּדַע אָדָם עוֹד אֶת-אִשְׁתּוֹ וַתֵּלֶד בֵּן, וַתִּקְרָא אֶת-שְׁמוֹ שֵׁת, "כִּי שָׁת-לִי אֱלֹהִים זֶרַע אַחֵר תַּחַת הֶבֶל, כִּי הֲרָגוֹ קָיִן." וּלְשֵׁת גַּם-הוּא יֻלַּד-בֵּן, וַיִּקְרָא אֶת-שְׁמוֹ אֱנוֹשׁ. אָז הוּחַל לִקְרֹא בְּשֵׁם יְהוָה.

בראשית ד':26-25

על אף שנולד עם טבע חוטא, בטח שת באלוהים בדיוק כמו הבל. דרך שת וצאצאיו שלח אלוהים את המושיע. אלוהים קיים את הבטחתו.

מוות

ובכן, הגיע הזמן להשאיר את אדם מאחרינו. המקרא מספר שלאדם היתה משפחה גדולה והוא חי עד לגיל מופלג מאוד.

וַיִּהְיוּ יְמֵי-אָדָם אַחֲרֵי הוֹלִידוֹ אֶת-שֵׁת, שְׁמֹנֶה מֵאֹת שָׁנָה, וַיּוֹלֶד בָּנִים וּבָנוֹת.

בראשית ה':5

יותר ויותר מדענים מאמינים שאורך חייו של אדם נקבע באופן גנטי. במקור, יכולה היתה המגבלה הגנטית להיקבע כך שתאפשר תוחלת חיים ארוכה יותר. בשלב מאוחר יותר נראה מה שייתכן וגרם לשינוי. תהא הסיבה אשר תהא, בסופו של דבר, דברו של אלוהים לאדם התגשם. משה סיכם זאת במילים הבאות:

וַיִּהְיוּ כָּל-יְמֵי אָדָם אֲשֶׁר-חַי, תְּשַׁע מֵאוֹת שָׁנָה וּשְׁלֹשִׁים שָׁנָה, וַיָּמֹת.

בראשית ה':5

סיכום

אנו מוצאים בסיפור זה שתי גישות כלפי אלוהים:

ראינו שקין נפל לאותו חטא אליו נפלו אדם וחוה, אשר בטחו באחר ולא באלוהים. לא קין אף לא הוריו יכלו לגשר על התהום שנפערה בחברות שהופרה.

אכן, הביטחון של קין בעצמו וברעיונותיו שלו הובילו אותו לכעס, לשקרים ולרצח. המקרא אומר לנו לא להתנהג כמו קין…

…אֲשֶׁר הָיָה מִן הָרָע… כִּי מַעֲשָׂיו הָיוּ רָעִים וּמַעֲשֵׂי אָחִיו מַעֲשֵׂי צֶדֶק.

האגרת הראשונה ליוחנן ג':12

מה קרה להבל אחרי מותו?

למרות שהמקרא לא אומר במפורש לאן עזבה רוחו של הבל עם הירצחו, אנו יודעים ממקומות אחרים בכתבי הקודש שאלו ששמו מבטחם באלוהים הגיעו לגן-עדן, המקום שהכין אלוהים לגברים ונשים המאמינים בו. חוקרי מקרא מסוימים עושים הבחנה בין גן העדן לבין השמים בתקופה זו של ההיסטוריה, אבל רבים מאמינים שכעת שניהם התמזגו למקום אחד.

המקרא לא מספר לנו הרבה על השמים, ייתכן משום שמוחנו המעורפל, בן-התמותה אינו יכול להבינם. אחד מבין 40 כותבי המקרא אשר זכה בהצצה אל המקום ונותר ללא מילים לתארו, נעזר בדימויים כדי לבטא ולהסביר את אשר ראה. המקרא אומר שהשמים הם מקום ממשי בו חיים אנשים אמיתיים. הוא דומה לגן העדן, אך עולה עליו עשרת מונים.

טבעו החוטא של האדם - הסחבות המזוהמות שעליו - ייעלמו.

וְלֹא יִכָּנֵס אֵלֶיהָ כָּל טָמֵא וְעוֹשֵׂה תּוֹעֵבָה וָשֶׁקֶר, כִּי אִם הַכְּתוּבִים בְּסֵפֶר הַחַיִּים …

ההתגלות כא‘:27

האדם יהיה לבוש בצִידקָה שתהיה מקובלת לחלוטין על אלוהים. בחושבו על החזיון של יהוה אלוהים, כתב אחד ממחברי המקרא,

…אֲנִי בְּצֶדֶק אֶחֱזֶה פָנֶיךָ; אֶשְׂבְּעָה בְהָקִיץ תְּמוּנָתֶךָ. (כלומר, רק כאשר אנו לבושים בצידקה (= מוצדקים), רק אז אנו יכולים לראות את פניו של אלוהים. הסיפוק שלנו יהיה בלראות את דמותו של אלוהים).

תהלים יז':15

הקשר הייחודי של האדם עם אלוהים ישוקם.

"…וְיִשְׁכֹּן עִמָּהֶם, הֵמָּה יִהְיוּ לוֹ לְעַם וְהוּא הָאֱלֹהִים יִהְיֶה עִמָּהֶם."

התגלות כא‘:3

הכל בחיים יהיה מושלם.

וְיִמְחֶה [אלוהים] כָּל דִּמְעָה מֵעֵינֵיהֶם וְהַמָּוֶת לֹא יִהְיֶה עוֹד. גַּם אֵבֶל וּזְעָקָה וּכְאֵב לֹא יִהְיוּ עוֹד, כִּי הָרִאשׁוֹנוֹת עָבְרוּ. אָמַר הַיּוֹשֵׁב עַל הַכִּסֵּא: "הִנְנִי עוֹשֶׂה הַכֺּל חָדָשׁ!"

התגלות כא‘:5-4

לא יהיו יותר לוויות ויחסים פגומים, לא עוד קברים, פרידות ושברון לב, לא עוד בתי-חולים או חסרי-בית, בעלי-מום או מחלות, קביים או מקלות הליכה.

במקום זאת, השמים יהיו מקום של שמחה והנאה אינסופיים.

שֹׂבַע שְׂמָחוֹת אֶת-פָּנֶיךָ; נְעִמוֹת בִּימִינְךָ נֶצַח. (כלומר: נִשֹבּע משֹמחה במחיצתך, יהיה לנו נעים לידך לנצח).

תהלים טז':11

גופנו לא יהיה מוגבל למקום או לזמן. נראָה שנוכל להגיע ממקום למקום באופן מיידי. לפיכך, נוכל גם לזהות אנשים שהכרנו או שמענו עליהם כאן על פני האדמה. נהיה ישויות חושבות, חשות ובעלות היגיון, מצוידות בגוף מיוחד שנוצר עבור חיים בשמים.

לפחות בחלק מהשמים תהיה עיר גדולה. נעשה חישוב שמראה שאם רק 25% משטח העיר הזו יהיה בשימוש, יוכלו להתגורר בה 20 מיליארד איש ברווחה. עיר זו נקראת ירושלים החדשה.

הוּא …הֶרְאָה לִי אֶת עִיר הַקֺּדֶש, יְרוּשָׁלַיִם …וּכְבוֹד אֱלֹהִים לָהּ. אוֹר נָגְהָהּ כְּאֶבֶן יְקָרָה מְאֺד, כְּאֶבֶן יָשְׁפֶה זַכָּה כִּבְדֺלַח, וְיֵשׁ לָהּ חוֹמָה גְּדוֹלָה וּגְבוֹהָה עִם שְׁנֵים-עָשָׂר שְׁעָרִים, וְעַל הַשְּׁעָרִים שְׁנֵים-עָשָׂר מַלְאָכִים וְשֵׁמוֹת כְּתוּבִים עֲלֵיהֶם - שְׁנֵים-עָשָׂר שִׁבְטֵי בְּנֵי יִשְׂרָאֵל."

ההתגלות כא‘:12-10

שְׁעָרֶיהָ לֹא יִסָּגְרוּ בַּיּוֹם; וַהֲרֵי לַיְלָה לֹא יִהְיֶה שָׁם…

ההתגלות כא‘:25

וּרְחוֹב הָעִיר זָהָב טָהוֹר כִּזְכוּכִית זַכָּה.

ההתגלות כא':21

הוּא הֶרְאָה לִי נְהַר מַיִם חַיִּים, מַבְהִיק כִּבְדֺלַח, יוֹצֵא מִכִּסֵּא הָאֱלֹהִים…

ההתגלות כב':1

תהא זו עיר שמעולם לא הכרנו כמוה - ללא זוהמה, ללא חלודה, ללא ריקבון, ללא גנבים, ללא פשע, ללא פחד - מושלמת על כל פרטיה. כל תושבי השמים יחיו בה לנצח נצחים.

וְלַיְלָה לֹא יִהְיֶה עוֹד וְלֹא יִצְטָרְכוּ לְאוֹר מְנוֹרָה וּלְאוֹר שֶׁמֶש, כִּי יהוה אֱלֹהִים יָאִיר עֲלֵיהֶם וְיִמְלְכוּ לְעוֹלְמֵי עוֹלָמִים.

ההתגלות כב':5

אולי נוכל לסיים קטע זה בפסוק הבא, שאם כי אינו מוגבל למציאות השמיימית, הוא ללא ספק מלמד משהו על מה שיהוה מכין עבורנו:

אֲשֶׁר עַיִן לֹא רָאָתָה וְאֺזֶן לֹא שָׁמְעָה וְלֹא עָלָה עַל לֵב אִישׁ כֺּל אֲשֶׁר הֵכִין הָאֱלֹהִים לְאוֹהֲבָיו.

אגרת שאול אל הקורינתים ב':9

3 ספר החיים

השמים הם מקום מדהים, אך לא כל אחד יחיה בו אחרי מותו. המקרא אומר שיהיה משפט - כמו באולם בית משפט - כדי לחשוף מי יכנס לשמים ומי לא. במובן הרחב, תפישה זו אינה ייחודית למקרא.

המצרים הקדמונים

לדוגמא, המצרים הקדמונים האמינו שעם מותו, הובל הנפטר לאולם בית המשפט ושם התעמת עם 42 אלים שלהם חייב היה המת לתת דין וחשבון. לפנייה הנכונה אל אותם אלים הייתה חשיבות רבה. אם המת היה מצרי עשיר, על מנת לזכור את הנוהל המדויק, הוא היה שוכר את שירותיו של רַשָם שיכתוב מסמך שכלל:

1. את שמו של המצרי הנדון בתוך הטקסט

2. איורים המתארים לְמה עליו לצפות בחיים הבאים.

3. תפילות מאגיות שישפיעו על האלים בחיים שאחרי המוות.

כאשר המצרי מת, הייתה משפחתו מכניסה את ספר ההנחיות הזה אל תוך ארון המתים שלו. מוּכּר כ"ספר המתים", אורכו של פפירוס זה יכול היה להיות ארוך או קצר בהתאם לנדרש.[1]

עבור המצרי הקדמון היתה העובדה ששמו מופיע בספר המתים משמעותית ביותר - רק טיפש היה מת בלתי-מוכן לחיים שאחרי המוות. לדתות קדומות אחרות יש סיפורים דומים.

אולם מה אומר המקרא?

כס מלכות לבן וגדול

כתבי הקודש אכן מדברים על המשפט הסופי שיתרחש בתום עידן זה, המקולל-בחטא, ממש טרם כינונו של העולם המושלם.

רָאִיתִ כִּסֵּא לָבָן גָּדוֹל וְאֶת הַיּוֹשֵׁב עָלָיו…

ההתגלות כ':11

במקום 42 השופטים המתוארים בספר המתים המצרי, יהיה רק כס מלכות אחד ושופט אחד, אומר המקרא, יהוה אלוהים בעצמו. אשר לכישופים, אין להם שום אזכור, שכן יהוה צודק באופן מושלם - לא ניתן להטות את משפטו.

וְרָאִיתִי אֶת הַמֵּתִים, הַקְּטַנִּים וְהַגְּדוֹלִים, עוֹמְדִים לִפְנֵי הַכִּסֵּא וּסְפָרִים נִפְתְּחוּ. גַּם סֵפֶר אַחֵר נִפְתַּח, סֵפֶר הַחַיִּים. וְהַמֵּתִים נִשְׁפְּטוּ מִתּוֹךְ הַדְּבָרִים הַכְּתוּבִים בַּסְּפָרִים, לְפִי מַעֲשֵׂיהֶם.

ההתגלות כ':12

כל אחד, ממלכים ועד אביונים, יהיה נוכח במשפט הסופי. כל אחד יהיה חייב לתת דין וחשבון על חייו בעבר. היחידים היוצאים מן הכלל יהיו אלו ששמם נכתב בספר החיים. על פי המקרא, מה שחשוב הוא ששמך נמצא בספר החיים, לא בספר המתים.

וּמִי שֶׁלֹּא נִמְצָא כָּתוּב בְּסֵפֶר הַחַיִּים, הֻשְׁלַךְ אֶל אֲגַם הָאֵש.

ההתגלות כ':15

שני בתים

המקרא מספר שלאחר המוות ישנם רק שני מקומות בהם יכולה לשכון רוח האדם.

1. אלו הלבושים בצידקה של אלוהים, יחיו עם יהוה בשמים.

וְלֹא יִכָּנֵס אֵלֶיהָ כָּל טָמֵא וְעוֹשֵׂה תּוֹעֵבָה וָשֶׁקֶר, כִּי אִם הַכְּתוּבִים בְּסֵפֶר הַחַיִּים שֶׁל הַשֶּׂה.

ההתגלות כא':27

2. אנשים שעדיין לבושים בסחבות המזוהמות של החטא יצטרפו לשטן בגיהנום. כפי שכבר ראינו, הגיהנום הריהו אותו מקום נורא, "פח האשפה" אליו יושלך כל דבר רע ובו יינעל לנצח נצחים.

במשפט הסופי, אלו ששמם אינו כתוב בספר החיים ישמעו מילים קרובות לאלה, המכריזות על דבר מותם השני:

"לְכוּ מִמֶּנִּי, אֲרוּרִים, אֶל אֵשׁ עוֹלָם הַמּוּכָנָה לַשָּׂטָן וּלְמַלְאָכָיו."

הבשורה על פי מתי כה':41

זֶהוּ הַמָּוֶת הַשֵּׁנִי - אֲגַם הָאֵשׁ.

ההתגלות כ':14

ברור ששום אדם בר דעת אף פעם לא ירצה לחיות שם, אבל עבור אלו שלא רוצים לחיות בשמים עם אלוהים, הברירה היחידה היא אגם האש. אין מקום ניטרלי. כך ששתי השאלות הגדולות הן אלו, "כיצד יכול אדם להיות בטוח ששמו כתוב בספר החיים? כיצד אנו מולבשים בצִדְקָה?"

את התשובות לשאלות אלו נלמד בהמשך סקירתנו את המקרא. החדשות הטובות בדרך, אבל אל תדלגו קדימה. חשוּב שתבנו את הבנתכם בזהירות ובקפידה. בעשותכם זאת, תלמדו מדוע נקרא ספר החיים בשם ספר החיים של השה.

4 האניה הגדולה

אדם הראשון חי 930 שנה! כך שכמעט במשך אלף שנה יכלו אנשים ללמוד, ישירות מפי האיש והאישה הראשונים, מיהו אלוהים ומהן דרכיו. כתבי הקודש אומרים שאלוהים…

…לֹא חָדַל לְהָעִיד עַל עַצְמוֹ.

מעשי השליחים יד':17

למרות שחלפו מאות בשנים, לא שכח אלוהים את הבטחתו לשלוח את הגואל המובטח - זה שיציל את האנושות מעונש החטא ומכוחו של השטן. למרות שאוכלוסיית העולם גדלה בזינוקים כלפי מעלה, מספר האנשים שבטחו באלוהים לא גדל באותו קצב. משה מתעד שמלבד קומץ אנשים, היפנו הכול את גבם לאלוהים.

אלימות

לא זו בלבד שבני האדם דחו את אלוהים, אלא שהם בחרו ללכת אחרי השטן בקנאות ובטומאה. משה סיכם את רוח אותם הימים במילים הבאות:

וַיַּרְא יְהוָה כִּי רַבָּה רָעַת הָאָדָם בָּאָרֶץ, וְכָל-יֵצֶר מַחְשְׁבֹת לִבּוֹ רַק רַע כָּל-הַיוֹם.

וַתִּשָּׁחֵת הָאָרֶץ, לִפְנֵי הָאֱלֹהִים; וַתִּמָּלֵא הָאָרֶץ, חָמָס. וַתִּשָּׁחֵת הָאָרֶץ לִפְנֵי הָֽאֱלֹהִים וַתִּמָּלֵא הָאָרֶץ חָמָֽס. וַיַּרְא אֱלֹהִים אֶת-הָאָרֶץ וְהִנֵּה נִשְׁחָתָה, כִּֽי-הִשְׁחִית כָּל-בָּשָׂר אֶת-דַּרְכּוֹ עַל-הָאָֽרֶץ.

בראשית ו':5, 12-11

העולם נעשה מושחת או רקוב - מקום קטלני לחיות בו. בנוסף לכך, מצהיר המקרא שהחברה באותם ימים הייתה ממוקדת על לחיות למען עצמך.[2] למה שאלוהים אמר שוב לא הייתה שום חשיבות. האדם בז לתכנית האלוהים ופיתח תפישת עולם של חיים השוללים כל רצון לחפש את קרבתו של אלוהים. לאדם לא היה שום עניין לשקף את כבודו של יהוה. האדם אפילו לא טרח לנסות ולגשר על הפער (התהום).

אחד מארבעים מחברי המקרא תיאר במילים הללו את התדרדרותו הקטלנית של האדם לתוך החטא:

שֶׁהֲרֵי לַמְרוֹת שֶׁיּוֹדְעִים הֵם אֶת אֱלֹהִים לֹא כִּבְּדוּ אוֹתוֹ כָּרָאוּי לֵאלֹהִים, אַף לֹא הוֹדוּ לוֹ, אֶלָּא נִתְפְּסוּ לְמַחֲשֶׁבֶת הֶבֶל וְנִטַּמְטֵם לִבָּם הָאֱוִילִי.

הֵם הִתְיַמְּרוּ לִהְיוֹת חֲכָמִים, אַךְ נִהְיוּ לִכְסִילִים, וְהֵמִירוּ אֶת כְּבוֹדוֹ שֶׁל אֱלֹהִים בִּלְתִּי חוֹלֵף בִּדְמוּת צַלְמוֹ שֶׁל אָדָם בֶּן-חֲלוֹף וּבִדְמוּת צַלְמֵי עוֹפוֹת, חַיּוֹת וּרְמָשִׂים.

לָכֵן מְסָרָם אֱלֹהִים לְטֻמְאָה בִּידֵי תַּאֲווֹת לִבָּם, לְחַלֵּל אֶת גּוּפָם בֵּינָם לְבֵין עַצְמָם - אֲנָשִׁים שֶׁהֵמִירוּ אֶת אֱמֶת הָאֱלֹהִים בַּשֶּׁקֶר וְכִבְּדוּ וְעָבְדוּ אֶת הַנִּבְרָא בִּמְקוֹם אֶת הַבּוֹרֵא הַמְבֺרָךְ לְעוֹלָמִים! אָמֵן.

מִשּׁוּם כָּךְ הִסְגִּירָם אֱלֹהִים לִתְשׁוּקוֹת בְּזוּיוֹת, עַד כִּי אֲפִלּוּ נְשֵׁיהֶם הֶחֱלִיפוּ יְחָסִים טִבְעִיִּים בְּבִלְתִּי טִבְעִיִּים וְכֵן גַּם הַגְּבָרִים נָטְשׁוּ אֶת הַיְחָסִים הַטִּבְעִיִּים עִם הַנָּשִׁים וּבָעֲרוּ בְּתַאֲוָה זֶה אֶל זֶה; גְּבָרִים עָשׂוּ תּוֹעֵבָה בִּגְבָרִים וְקִבְּלוּ בְּגוּפָם הֵם אֶת הַגְּמוּל הָרָאוּי לַסְּטִיָּה שֶׁלָּהֶם.

וְכֵיוָן שֶׁלֹּא חָשְׁבוּ לְנָכוֹן לְהַכִּיר בֵּאלֹהִים, הִסְגִּירָם אֱלֹהִים לַהֲלַךְ-רוּחַ מְגֻנֶּה, לַעֲשׂוֹת אֶת הַדְּבָרִים שֶׁאֵינָם הֲגוּנִים. אָכֵן מְלֵאִים הֵם בְּכָל עַוְלָה, רֶשַׁע, חַמְדָנוּת, רֺעַ; מְלֵאֵי קִנְאָה, רֶצַח, מְרִיבָה, מִרְמָה, מְזִמָּה. הוֹלְכֵי רָכִיל הֵם, מוֹצִיאֵי דִּבָּה, שׂוֹנְאֵי אֱלֹהִים, חֲצוּפִים, גֵּאִים, רַבְרְבָנִים, חוֹרְשֵׁי רָעָה, מַמְרִים פִּי הוֹרִים, חַסְרֵי הֲבָנָה, בִּלְתִּי נֶאֱמָנִים, קְשׁוּחֵי לֵב, אַכְזָרִים. הֵם יוֹדְעִים אֶת חֻקַּת אֱלֹהִים, אֲשֶׁר לְפִיהָ עוֹשֵׂי מַעֲשִׂים כָּאֵלֶּה רְאוּיִים לְמִיתָה, אַךְ לֹא זֺאת בִּלְבַד שֶׁהֵם עוֹשִׂים אוֹתָם, הֵם גַּם תּוֹמְכִים בְּעוֹשֵׂיהֶם.[3]

אגרת שאול אל הרומים א':32-21

בצומת גורלית זו של ההיסטוריה בחר האדם בדרך הקלה, כשהוא מעדיף לחקות את הדוגמה שהציב לו השטן על פני חיפוש דרך שתשקף את צלם אלוהים. אולם כפי שכבר ראינו, לחטא יש השלכות. תמיד. בדיוק כשם שהפרת חוק הכבידה גורר אחריו מכות יבשות וגפיים שבורות, כך גם יש תוצאות להתעלמות מדברו של האל. נאמן לטבעו, לא יכול אלוהים למחול על החטא.

וַיֹּאמֶר יְהוָה, "אֶמְחֶה אֶת-הָאָדָם אֲשֶׁר-בָּרָאתִי מֵעַל פְּנֵי הָֽאֲדָמָה…"

בראשית ו':7

לאדם אולי הייתה תפיסת עולם שלא כללה את אלוהים בחייו, אבל הבורא עדיין ראה באדם יצור אחראי למעשיו.

נח

למרות זאת, איש אחד היה שונה. כפי שמספרים כתבי הקודש…

וְנֹחַ מָצָא חֵן בְּעֵינֵי יְהוָֽה… נֹחַ אִישׁ צַדִּיק תָּמִים הָיָה בְּדֹֽרֹתָיו. אֶת-הָֽאֱלֹהִים הִֽתְהַלֶּךְ-נֹֽחַ.

בראשית ו':9-8

למרות שנח היה חוטא, היתה לו אמונה שאלוהים אמין ושניתן לבטוח בו. כתוצאה מכך, נרשם שמו בספר החיים.

וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים לְנֹחַ קֵץ כָּל-בָּשָׂר בָּא לְפָנַי, כִּֽי-מָלְאָה הָאָרֶץ חָמָס מִפְּנֵיהֶם, וְהִנְנִי מַשְׁחִיתָם אֶת-הָאָֽרֶץ.

בראשית ו':13

"וַאֲנִי הִנְנִי מֵבִיא אֶת-הַמַּבּוּל מַיִם עַל-הָאָרֶץ, לְשַׁחֵת כָּל-בָּשָׂר אֲשֶׁר-בּוֹ רוּחַ חַיִּים, מִתַּחַת הַשָּׁמָיִם; כֹּל אֲשֶׁר-בָּאָרֶץ יִגְוָע."

בראשית ו':17

דרך המילוט

אלוהים עמד לשפוט את החטא. אך כאשר יהוה מביא משפט, הוא מספק גם דרך מילוט. אלוהים אמר לנח,

"עֲשֵׂה לְךָ תֵּבַת עֲצֵי-גֹפֶר, קִנִּים תַּעֲשֶׂה אֶת-הַתֵּבָה; וְכָפַרְתָּ אֹתָהּ מִבַּיִת וּמִחוּץ בַּכֹּפֶר."

בראשית ו':14

תיבה היא מילה מקבילה למיכל או לארגז. במקרה הזה, הִנחה אלוהים את נח לבנות מיכל גדול - אוניה, כדי לחיות בה בזמן שהעולם נחרב במבול. אלוהים אמר לנח,

"וַהֲקִמֹתִי אֶת-בְּרִיתִי אִתָּךְ; וּבָאתָ אֶל-הַתֵּבָה, אַתָּה וּבָנֶיךָ וְאִשְׁתְּךָ וּנְשֵׁי-בָנֶיךָ אִתָּךְ.

וּמִכָּל-הָחַי מִכָּל-בָּשָׂר שְׁנַיִם מִכֹּל תָּבִיא אֶל-הַתֵּבָה לְהַחֲיֹת אִתָּךְ; זָכָר וּנְקֵבָה יִהְיוּ."

בראשית ו':19-18

בפני נוח עמדה עכשיו הברירה:

1. הוא יכול להיות כמו אדם וחוה, להטיל ספק בדבר אלוהים כאמת ולסמוך על השטן או על אל אחר כלשהו, שיספק לו מידע אמין יותר. הוא יכול לחקות את קין ולבנות את האוניה בדרכו שלו - אולי שתים או שלוש אניות יתאימו יותר, או…

2. הוא יכול פשוט להאמין לאלוהים כשם שמישהו מאמין לחבר, ולמלא אחר הוראותיו בבניית התיבה.

המקרא אומר שנח בחר לתת אמון ביהוה ובדברו. הוא עשה את הבחירה הנכונה.

וַיַּעַשׂ נֹחַ, כְּכֹל אֲשֶׁר צִוָּה אֹתוֹ אֱלֹהִים כֵּן עָשָׂה.

בראשית ו':22

התיבה

התיבה שנח בנה הייתה אניה גדולה, בדומה לאניות המטען המודרניות שחוצות את האוקיינוסים. היא נבנתה מעץ וכוסתה בשכבה של חומר אוטם (כֹּפֶר, זֶפֶת) שהיה נפוץ בשימוש לאטימת ספינות במאות הקדומות.[4] האניה כללה מספר סיפונים, מערכת אוורור ודלת - דלת אחת בלבד. היא נותרה כלי השיט הגדול ביותר שנבנה אי פעם עד שגודלה והפרופורציות שלה כמעט ושוחזרו ב- 1844 על ידי האניה Great Britain ('גרייט בריטן'). מידותיה של התיבה עדיין נחשבות למידות האידיאליות של אניה גדולה ויציבה. היא לא נבנתה כדי להיות מהירה, אלא רק כדי לשמר חיים.

במהלך שנות הבנייה, נח לא רק פיקח על תהליך בניית האניה אלא גם הזהיר את כל מי שהיה מוכן לשמוע, שהמשפט קרב.[5] מלבד בני משפחתו, אף אחד אחר לא הגיב למסר.

וַיֹּאמֶר יְהוָה לְנֹחַ, "בֹּא-אַתָּה וְכָל-בֵּיתְךָ אֶל-הַתֵּבָה; כִּי-אֹתְךָ רָאִיתִי צַדִּיק לְפָנַי בַּדּוֹר הַזֶּה."

בראשית ז':1

וַיַּעַשׂ נֹחַ כְּכֹל אֲשֶׁר-צִוָּהוּ יְהוָה.

בראשית ז':5

בְּעֶצֶם הַיּוֹם הַזֶּה בָּא נֹחַ וְשֵׁם-וְחָם וָיֶפֶת בְּנֵי-נֹחַ; וְאֵשֶׁת נֹחַ וּשְׁלֹשֶׁת נְשֵׁי-בָנָיו אִתָּם אֶל-הַתֵּבָה.

הֵמָּה וְכָל-הַחַיָּה לְמִינָהּ וְכָל-הַבְּהֵמָה לְמִינָהּ, וְכָל-הָרֶמֶשׂ הָרֹמֵשׂ עַל-הָאָרֶץ לְמִינֵהוּ; וְכָל-הָעוֹף לְמִינֵהוּ, כֹּל צִפּוֹר כָּל-כָּנָף. וַיָּבֹאוּ אֶל-נֹחַ אֶל-הַתֵּבָה; שְׁנַיִם שְׁנַיִם מִכָּל-הַבָּשָׂר אֲשֶׁר-בּוֹ רוּחַ חַיִּים. וְהַבָּאִים זָכָר וּנְקֵבָה מִכָּל-בָּשָׂר בָּאוּ, כַּאֲשֶׁר צִוָּה אֹתוֹ אֱלֹהִים…

בראשית ז':16-13

בנוסף לזוגות מכל בעלי החיים, הורה אלוהים,

"מִכֹּל הַבְּהֵמָה הַטְּהוֹרָה תִּקַּח-לְךָ שִׁבְעָה שִׁבְעָה…"

בראשית ז':2

חיות "טהורות" היו בדרך כלל החיות שבהן השתמשו להעלאת קרבנות.

דלת אחת

לקח שבעה ימים להעמיס את התכולה על התיבה. למרות שהכילה בעלי חיים שהוכחדו זה מכבר, באניה היה מספיק מקום לכולם, כשבעלי החיים תופסים כ-60% בלבד מנפחו של כלי השיט. שאר המקום הכיל, ככל הנראה, מזון. לקיחת הצעיר ביותר מכל אחד מבעלי-החיים הגדולים ודאי סייעה לחסכון בְּמקום. כדי לחסוך באוכל, ייתכן שחלק מהחיות היו בתרדמת חורף. כמובן שאלוהים יכול היה להזין אותם בכל דרך שיבחר. לאחר שהטענת התיבה הסתיימה,

ְוַיִּסְגֹּר יְהוָה בַּעֲדוֹ.

בראשית ז':16

כאשר הגיע המשפט והמים החלו לעלות, שום דפיקות על דופן האניה לא יכלו להביא את נח לפתוח את הצוהר. כמו כן לא היה על נח ומשפחתו לחשוש שהדלת תיקרע מציריה מכוח המבול. הם היו לגמרי בטוחים, כיוון שאלוהים הוא זה שסגר את הדלת - הדלת האחת והיחידה. הוא נעל בתוך התיבה את אלה שהאמינו בו, ונעל מחוצה לה את אלה שמרדו בו.

הכתובים אומרים שיהוה הוא ארך אפיים. הוא נתן לאדם שנים רבות כדי לחזור בתשובה מדרך החטא ולבוא לקבל את אהבתו של אלוהים. עכשיו הזמן תם. המשפט הגיע, בדיוק כשם שהבטיח אלוהים. בני האדם לפעמים מאיימים אך לא מבצעים, אך אלוהים תמיד עומד בדברו.

האם הרוב תמיד צודק?

במהלך שנות בנייתה של התיבה, היו נח ובני משפחתו קולות בודדים בעולם בו כל האחרים חשבו אותם לשוטים.

זהו דבר שיש לציין. הרוב לא תמיד צודק. יש הסבורים שאם לדת כלשהי יש מאמינים רבים, היא חייבת להיות הדת הנכונה. אבל עצרו וחשבו לרגע. זוכרים כיצד בימיו של משה נחשבה הדת המצרית לדת יוקרתית? באותם הימים סברו כולם כי היא הדת האמיתית. אולם היום אין איש המאמין באותה דת קדומה. רק משום שאנשים רבים מאמינים בדבר מה, אין זה הופך אותו לדבר נכון. למעשה, מזהיר אותנו המקרא ש…

…רָחָב הַפֶּתַח וּמְרֻוַּחַת הַדֶּרֶךְ הַמּוֹלִיכָה לַאֲבַדּוֹן וְרַבִּים הַהוֹלְכִים בָּה. אַךְ צַר הַפֶּתַח וְצָרָה הַדֶּרֶךְ הַמּוֹלִיכָה לַחַיִּים וּמְעַטִּים הַמּוֹצְאִים אוֹתָהּ.

הבשורה על פי מתי ז':14-13

5 אסון

על פי המקרא, מתערב אלוהים בחוק ובסדר של היקום שלו אך ורק במקרים מיוחדים. מקרים אלה נקראים ניסים. כאשר מתוארים ניסים במקרא, יש להתייחס אליהם ברצינות המרבית, משום שהמקרא אומר שזוהי אחת הדרכים אשר דרכם אלוהים מסב את תשומת לבנו אליו.

בִּשְׁנַת שֵׁשׁ-מֵאוֹת שָׁנָה לְחַיֵּי-נֹחַ, בַּחֹדֶשׁ הַשֵּׁנִי בְּשִׁבְעָה-עָשָׂר יוֹם לַחֹדֶשׁ, בַּיּוֹם הַזֶּה נִבְקְעוּ כָּל-מַעְיְנֹת תְּהוֹם רַבָּה, וַאֲרֻבֹּת הַשָּׁמַיִם נִפְתָּחוּ. וַיְהִי הַגֶּשֶׁם עַל-הָאָרֶץ אַרְבָּעִים יוֹם וְאַרְבָּעִים לָיְלָה.

בראשית ז':12-11

המילה מבול בה משתמש משה לתיאור האירוע הזה פירושה שיטפון קטסטרופלי (משחית, ממיט אסון). במקרא מופיעה המילה 'מבול' בהקשר זה בלבד. שום שיטפון אחר מעולם לא התקרב לממדים של המבול. ובכן, כיצד קרה הדבר? מהיכן הגיעו כל המים ולאן הלכו?

המעיינות והארובות (סכרים).

קודם כל, המקרא אומר שהאדמה נבקעה, כשהיא משחררת כמויות אדירות של מי תהום. נֶאֱמַר,

…נִבְקְעוּ כָּל-מַעְיְנֹת תְּהוֹם רַבָּה…

בראשית ז':11

על פי התיאוריה זינקו המים שהיו תחת לחץ מסיבי לגבהים, ומשם, יחד עם מים מהאטמוספרה, ירדו כאילו…

…אֲרֻבֹּת הַשָּׁמַיִם נִפְתָּֽחוּ.

בראשית ז':11

בקע (שבר) כזה בקליפת כדור הארץ היה חייב לקרות בעקבות התפרצויות וולקניות עצומות. חוקרי ימים מעריכים, שקיימים כמיליון הרי געש בקרקעית האוקיינוס השקט בלבד - לא כולם פעילים, חלקם שאריות מן העבר.

יתכן שבתקופה המדוברת התרחש כל תהליך נדידת היבשות. אחד ממובילי החוקרים בתחום הקרום הטקטוני של כדור הארץ בנה מודל תלת מימד, באמצעות מחשב-על, שבו מתרחש כל תהליך נדידת היבשות במהלך כמה חודשים.[6] כאשר הסדקים בקרקע קורעים את קרום כדור הארץ, סביר להניח שרצועות עצומות מפני השטח יידחפו עמוק אל פנים כדור הארץ ועל ידי כך ייוצרו אגנים עצומים בהם יתהוו אוקיינוסים. יחד עם זאת, מקומות בהם היו ימים או אוקיינוסים יהפכו ליבשות.

למרות שניתן להסביר חלק גדול ממה שקרה באותו מבול במונחים מדעיים, עלינו לזכור שיש באפשרותו של אל כל-יכול ליצור את הנסיבות להתרחשות המבול ואת התוצאות הרות-האסון הנלוות לו ללא כל מגבלה.

הגשם נמשך 40 יום, אך מתוך הטקסט ניתן להבין, שמים המשיכו לבקוע מתוך מקורות תת קרקעיים במשך 150 יום.

וַיְהִי הַמַּבּוּל אַרְבָּעִים יוֹם עַל-הָאָרֶץ; וַיִּרְבּוּ הַמַּיִם וַיִּשְׂאוּ אֶת-הַתֵּבָה, וַתָּרָם מֵעַל הָאָרֶץ. וַיִּגְבְּרוּ הַמַּיִם וַיִּרְבּוּ מְאֹד עַל-הָאָרֶץ; וַתֵּלֶךְ הַתֵּבָה עַל-פְּנֵי הַמָּיִם.

בראשית ז':18-17

בזמן שתיעד משה אירועים אלו, הוא ללא ספק כבר הכיר את סיפור המבול אותו לימדו המצרִים, הבָּבְלים ועמים קדומים אחרים. אולם עכשיו שמע את פרטי המבול ממי שטען להיותו עד ראיה - מאלוהים עצמו. משה כתב שהמים…

גָּבְרוּ מְאֹד מְאֹד עַל-הָאָרֶץ, וַיְכֻסּוּ כָּל-הֶֽהָרִים הַגְּבֹהִים אֲשֶׁר-תַּחַת כָּל-הַשָּׁמָיִם.

בראשית ז':19

נהוג להאמין שטרם המבול לא היו ההרים גבוהים כפי שהם היום. לו היינו יכולים היום לקחת את פני כדור הארץ ולשטֵּחַ אותם כך שיהיו חלקים, היו המים מכסים את הקרקע עד לגובה משוער של כשלושה קילומטרים. משה כתב:

כֹּל אֲשֶׁר נִשְׁמַת-רוּחַ חַיִּים בְּאַפָּיו מִכֹּל אֲשֶׁר בֶּחָרָבָה מֵתוּ…

בראשית ז':22

על אף שהתעלמו מיהוה אלוהים, האנשים עדיין שלמו את תוצאות החטא שלהם.

המים נסוגים

וַיִּשָּׁאֶר אַךְ-נֹחַ וַאֲשֶׁר אִתּוֹ בַּתֵּבָה… וַיִּזְכֹּר אֱלֹהִים אֶת-נֹחַ… וַיָּשֹׁכּוּ הַמָּיִם.

בראשית ז':23; ח':1

…עַל-הָרִים יַעַמְדוּ מָיִם. מִן-גַּעֲרָתְךָ יְנוּסוּן;

…יַעֲלוּ הָרִים יֵרְדוּ בְקָעוֹת; אֶל-מְקוֹם זֶה יָסַדְתָּ לָהֶם.

גְּבוּל-שַׂמְתָּ בַּל-יַעֲבֹרוּן; בַּל-יְשֻׁבוּן לְכַסּוֹת הָאָרֶץ.

תהילים קד':9-6

מעניין. כנראה שההרים מרובי השכבות שאנו רואים היום נוצרו מתחת למים ושם, בעוד רכיבי האדמה עדיין רכים, נדחפו כלפי מעלה, מתקפלים ומתפצלים תוך כדי התנשאותם. בעוד המים זורמים מטה בעוצמה על פני ההרים המזדקרים, הם בקעו את החומר הרך ויצרו במהירות גאיות ומכתשים גדולים. כאשר הגיעו ההרים לגובהם הנוכחי, התקשו למצב סלעי. תהליך זה מסביר את הצורות הגיאולוגיות הרבות שאנו רואים היום ומדוע ניתן למצוא לעיתים קרובות מאובנים, אפילו של יצורים ימיים, באזורים גבוהים.

כוכב לכת שונה

נח ובני משפחתו שהו בספינה 371 יום בטרם פתח אלוהים את דלתה. בשלב זה כבר שכך המבול, והתיבה עגנה באזור הררי.

וַיְדַבֵּר אֱלֹהִים אֶל-נֹחַ לֵאמֹר, "צֵא מִן-הַתֵּבָה, אַתָּה וְאִשְׁתְּךָ וּבָנֶיךָ וּנְשֵׁי-בָנֶיךָ אִתָּךְ. כָּל-הַחַיָּה אֲשֶׁר-אִתְּךָ מִכָּל-בָּשָׂר, בָּעוֹף וּבַבְּהֵמָה וּבְכָל-הָרֶמֶשׂ הָרֹמֵשׂ עַל-הָאָרֶץ הוצא (הַיְצֵא) אִתָּךְ; וְשָׁרְצוּ בָאָרֶץ וּפָרוּ וְרָבוּ עַל-הָאָרֶץ."

וַיֵּצֵא-נֹחַ; וּבָנָיו וְאִשְׁתּוֹ וּנְשֵׁי-בָנָיו אִתּוֹ.

בראשית ח':18-15

כאשר נטשו את התיבה, לא זו בלבד שהקרקע הייתה יבשה, היא כבר שוב הניבה. היה זה כוכב לכת שונה מאד מזה שלפני המבול. זהו כוכב הלכת - כדור הארץ - עליו אנו חיים היום.

לפני המבול חיו בני האדם מאות בשנים, אולם אחריו, התקצרו חיי האדם באופן משמעותי, כך שגיל תשעים כבר נחשב לזקנה מופלגת.

מִנְחה

וַיִּבֶן נֹחַ מִזְבֵּחַ לַיהוָה; וַיִּקַּח מִכֹּל הַבְּהֵמָה הַטְּהֹרָה וּמִכֹּל הָעוֹף הַטָּהוֹר, וַיַּעַל עֹלֹת בַּמִּזְבֵּחַ.

בראשית ח':20

נח העלה לאלוהים לעולה חיות טהורות, כשם שעשה הבל בשעתו. ושוב, עולות אלו לא הועלו על מנת להזין את אלוהים. יהוה אינו נעשה רעב - הוא לא זקוק למזון. לעומת זאת, מנחת החיות קשורה למושג הכפרה. כבר אמרנו קודם לכן, שברמה הבסיסית ביותר, המילה כפרה נושאת משמעות של כיסוי - באותה מילה משתמש הכתוב כדי לתאר את כיסוי התיבה, על ידי נח, בזפת. במובן זה מדבר המקרא גם על החטא שמכוסה באופן סמלי כדי שהאל הקדוש יוכל להביט אל האדם בעין אוהדת.

אַשְׁרֵי נְשׂוּי-פֶּשַׁע; כְּסוּי חֲטָאָה.

תהלים לב':1

ככל שנתקדם בסיפור נגלה, שהמלה כפרה מסכמת את כל האמצעים שבהם מספק האל הקדוש לאדם החוטא את הכְּסוּת הנכונה ללבו - כְּסוּת של צִדקָה השווה לצִדקָתו שלו.

מזבח

המקרא מספר שנח העלה לעולה בעלי חיים על המזבח. המזבח נבנה מאבנים לא מסותתות, המאורגנות לערימה כדי ליצור משטח. הן הוקמו על פי הנחיותיו של אלוהים ושימשו כמקומות מפגש איתו. בכך שהגיש את מנחתו, הִתְוַדָּה נח שהוא אדם חוטא הזקוק לכפרה-כיסוי. אלוהים הִתרצה (היה שבע רצון) מכך שנח בטח בו.

וַיְבָרֶךְ אֱלֹהִים אֶת-נֹחַ וְאֶת-בָּנָיו; וַיֹּאמֶר לָהֶם, "פְּרוּ וּרְבוּ וּמִלְאוּ אֶת-הָאָרֶץ."

בראשית ט‘:1

זו לא היתה הצעה אלא פקודה. כעת, נח וצאצאיו עמדו בפני הברירה:

1. לציית לאל, "למלא את הארץ" כשם שהורה להם אלוהים, או…

2. לנהוג כמו אדם וחוה - ולפקפק בכך שיהוה אכן התכוון למה שאמר - לבטוח בשיפוט השכלי של עצמם.

בחלק הבא נראה באיזו דרך בחרו.

הבטחה

אלוהים אמר,

"…וְלֹא-יִכָּרֵת כָּל-בָּשָׂר עוֹד מִמֵּי הַמַּבּוּל; וְלֹא-יִהְיֶה עוֹד מַבּוּל לְשַׁחֵת הָאָרֶץ."

"זֹאת אוֹת-הַבְּרִית אֲשֶׁר-אֲנִי נֹתֵן בֵּינִי וּבֵינֵיכֶם… אֶת-קַשְׁתִּי נָתַתִּי בֶּעָנָן; וְהָיְתָה לְאוֹת בְּרִית בֵּינִי וּבֵין הָאָרֶץ."

בראשית ט':13-11

אלוהים הבטיח שלא ישחית עוד לעולם את פני כדור הארץ באמצעות מבול. בכל פעם שיֵרד גשם, תהווה הקשת בענן תזכורת להבטחה זו. למרות שחלפו אלפי שנים מאז המבול, שמר יהוה את דברו.

…וַיִּהְיוּ בְנֵי-נֹחַ הַיֹּצְאִים מִן-הַתֵּבָה שֵׁם, וְחָם וָיָפֶת… שְׁלֹשָׁה אֵלֶּה בְּנֵי-נֹחַ; וּמֵאֵלֶּה נָפְצָה כָל-הָאָרֶץ.

בראשית ט':19-18

לאדם הייתה התחלה חדשה. משה מסכם חלק זה בבראשית במילים הבאות:

וַיִּהְיוּ כָּל-יְמֵי-נֹחַ תְּשַׁע מֵאוֹת שָׁנָה וַחֲמִשִּׁים שָׁנָה; וַיָּמֹת.

בראשית ט':29

מה בקשר לדינוזאורים, מאובנים, פחם ונפט?

המילה דינוזאור איננה מופיעה במקרא. זוהי מילה מאוחרת יותר, שהמציא בשנת 1841 חוקר אנגלי לאנטומיה. עם זאת, בספרים המוקדמים של המקרא מופיעה התייחסות לבעלי חיים גדולים, שלא קיימת להם מקבילה בימינו. שְתַיִם מהחיות הגדולות יותר שמוזכרות בכתובים דומות, באופן שמעורר עניין, למאובנים המצויים בידינו.[7]

ממה שנאמר בכתבי הקודש ניתן להסיק, שהדינוזאורים נוצרו בידי האל וחיו עם בני האדם למין ההתחלה. נראה שהדינוזאורים השתייכו למשפחת הזוחלים, שרובם ממשיכים לגדול במהלך כל חייהם. אם היה לדינוזאורים משך חיים ארוך כמו זה של האדם טרם המבול, יש בכך כדי להסביר את המימדים העצומים אליהם הגיעו.

המקרא מציין, ששְנַיִם מכל אחד ממיני החיות שעל פני האדמה נלקחו לתיבה. סביר להניח שרק הצעירים נלקחו, לא רק על מנת לחסוך מקום, אלא גם כדי להביא למקסימום את זמן הפוריות בשנים שלאחר המבול. היות שמידתו הממוצעת של דינוזאור הייתה כשל סוס פוני קטן, ואפילו הדינוזאור הגדול ביותר לא היה גדול עם לידתו ממידתו של כדורגל, החישוב מגלה, שהיה די מקום להכילו בתיבה.

את הסיבה להכחדתם, ניתן רק לשער. במהלך המאות האחרונות נכחדו זנים רבים של בעלי חיים אבל גם כאן, קשה להצביע על הסיבה המדויקת לכך. בחינה של אלפי שנים אחורה קשה עוד יותר. היות שבעקבות המבול חל שינוי קיצוני במזג האוויר, התפתחה תיאוריה האומרת, שיתכן שלבעלי חיים מסוג זה היה קושי לשרוד.

התנאים שנוצרו בעקבות המבול מספקים מענה לשאלות רבות ביחס לטבע. למשל, כמות המשקעים העצומה שנוצרה בעקבות המבול, המשקל הכבד של המים, כמויות הסחף העצומות - כל אלה יכולים להיות הסיבה למרבצי הפחם, הנפט והמאובנים שאנו מוצאים עתה. רוב המאובנים מספקים עדות מדהימה לכך שנקברו חיים במהירות ובאופן קטסטרופאלי, לעיתים קרובות בקבר המוני של מאובנים שאנו מוצאים היום. המשמעות של עצם הימצאותו של מאובן שמור היטב, כמו של דג למשל, מצביעה על כך שנקבר במהירות בכוח משקעים שסגרו עליו והתקשו מיד, בטרם יכלו מכרסמים או רָקָב להשחית את צורתו.

עבור מקורות נוספים ראה נספח.

6 בלבול

הפרק העשירי בספר בראשית נקרא לעיתים קרובות בשם "טבלת העמים". הוא מספר לנו מנין צמחו הקבוצות האתניות העיקריות, החל מבניו של נח. הפרק מסתיים בפסוק:

אֵלֶּה מִשְׁפְּחֹת בְּנֵי-נֹחַ לְתוֹלְדֹתָם בְּגוֹיֵהֶם; וּמֵאֵלֶּה נִפְרְדוּ הַגּוֹיִם בָּאָרֶץ אַחַר הַמַּבּוּל.

בראשית י':32

כל עמי האדמה באו מהמשפחה האחת הזאת. בתחילה ידעו כולם על יהוה, על פועלו היצירתי ועל מקור החטא והמוות. אולם דבר זה השתנה. מה חולל את השינוי?

את התשובה ניתן למצוא בסדרת אירועים שקרו כמה מאות שנים לאחר המבול. בשלב זה צמחה אוכלוסיית העולם באופן דרמתי והייתה מרוכזת במסופוטמיה, ערש התרבות האנושית, וכיום עיראק המודרנית.

וַיְהִי כָל-הָאָרֶץ שָׂפָה אֶחָת וּדְבָרִים אֲחָדִים. וַיְהִי בְּנָסְעָם מִקֶּדֶם, וַיִּמְצְאוּ בִקְעָה בְּאֶרֶץ שִׁנְעָר וַיֵּשְׁבוּ שָׁם.

וַיֹּאמְרוּ אִישׁ אֶל-רֵעֵהוּ, "הָבָה נִלְבְּנָה לְבֵנִים וְנִשְׂרְפָה לִשְׂרֵפָה;" וַתְּהִי לָהֶם הַלְּבֵנָה לְאָבֶן, וְהַחֵמָר הָיָה לָהֶם לַחֹמֶר. וַיֹּאמְרוּ "הָבָה נִבְנֶה-לָּנוּ עִיר וּמִגְדָּל וְרֹאשׁוֹ בַשָּׁמַיִם, וְנַעֲשֶׂה-לָּנוּ שֵׁם. פֶּן-נָפוּץ עַל-פְּנֵי כָל-הָאָרֶץ."

בראשית יא':4-1

תוכניתו של האדם

ובכן, ברור שיש פה בעייתיות מסוימת. אחרי המבול, אמר אלוהים לאדם…

"פְּרוּ וּרְבוּ וּמִלְאוּ אֶת-הָאָרֶץ."

בראשית ט':1

אבל אנשים אלה היו נחושים בדעתם להישאר יחדיו במקום אחד ולהקים עיר גדולה. היה זה חוסר ציות ישיר להוראתו של אלוהים. ברור שלא אכפת היה להם מה חשב אלוהים! שוב פעם, סבר האדם שהוא יודע טוב יותר מאלוהים מה הדבר הטוב ביותר לעשותו. האדם מנציח את הבחירה המוטעית שנעשתה בגן-עדן.

כפי שאתם נוכחים לדעת, יש לאדם בעיה עם ציות. האם אי-פעם תהיתם מדוע אין צורך ללמד ילדים קטנים שלא לציית לאמא ואבא? זה טבעי, שכן סרבנות היא תכונה טבעית בלב האדם. באופן בסיסי, כבני אדם איננו אוהבים לקבל הוראות. אנו מעדיפים לעשות דברים על פי דרכנו. בני האדם הם מאד אנוכיים. זו הייתה הבעיה העקרית שבאה לידי ביטוי בכך שהאנשים נשארו במקום אחד במטרה להקים עיר.

המקרא אומר שבני האדם רצו לבנות גם מגדל, כדי ש…

…נַעֲשֶׂה-לָּנוּ שֵׁם:

בראשית יא':4

האדם חיפש את תפארתו שלו במקום לחפש דרך לשקף את תפארתו של האל. אלוהים נשאר מחוץ לתמונה. כך מעדיף האדם.

דת

ההגייה המדויקת של שם העיר איננה ידועה מכיוון שבמרבית השפות העתיקות לא נעשה שימוש בתנועות או עיצורים בכתב. אך יש חוקרים המפענחים את הכתב העתיק כְּ 'בָּבִּילִי'.[8] זהו שם בעל משמעויות דתיות עמוקות. פירושו "שער האל".

קיימות ראיות מוצקות לכך, שגם למגדל יש משמעות דתית. סביר להניח שהיה זה סוג של מקדש מסופוטמי מוקדם,[9] מקדש-מגדל (זיגורט) כלומר, מקדש הבנוי בצורת מגדל. מבנה זה - שהיה חיקוי להר - היה מורכב מקבוצת מבנים אשר שיאם היה המקדש הקטן שהתנוסס בראשם. המקדש היה המקום המרכזי של העיר בו נעשתה עבודת הכוהנים, הזְבחים, עבודת אלילים וחגים. הכול היה מעוצב למופת. בּבִּילִי מוצגת במקרא כמקום התהוותה של דת מאורגנת.

דת, בהקשר זה, מתייחסת למאמציו של האדם להתקרב לאלוהות בתקווה לזכות בחסדיה או כדי להסיר מעליו פורענויות.

חשבו על כך. המקדש-מגדל היה ענק! כדי לקחת על עצמם את האתגר להרים מבנה שכזה, היה על הבנאים להיות מסורים לסיפוק רצון אלוהיהם. אתם יכולים לתאר לעצמכם את עבודת הפרך, שביצעו בתנאי חום, בזמן שאספו בוץ ושרפו לבנים אותם הדביקו באמצעות זפת.

אפילו משנבנה המגדל-מקדש, לוּ רצו לבקר במקדש שבראשו, היה עליהם לכתת רגליהם במעלה גרם מדרגות עצום. אנשי בָּבִּילִי הגו ותכננו דרך להגיע לאלוהיהם - אבל זה היה כרוך ללא ספק בעבודה קשה.

המקרא אומר, שמאמצים עצמיים הם ביסוד טבעה של כל אחת מהדתות שהמציא האדם - ככל שקיימות יותר "מדרגות", כך הדת טובה יותר. דתות אלו דורשות זמן, כסף, מסירות ולפעמים גם כאב פיסי על מנת להשביע את רצון האל. כמובן, טמונה בכך התקווה שמסירות שכזאת תזָכה את האדם במזל או תסייע לו להימנע מרע. נראה שאחרי המוות, בעולם הבא, דברים ישתפרו אם יהיה האדם אדוק בדתו.

כעת עלינו לשאול את עצמנו שאלה: מה חשב על כך אלוהים? נניח שאנשי בבילי היו מקדישים את המגדל-מקדש שלהם ליהוה אלוהים בלבד. האם כל היבלות 'שהרוויחו' במהלך הבניה, הרגלים הכואבות מטיפוס במדרגות הרבות, העייפות שבְּצִיוּת לדרישות הכוהנים, המחיר של הקרבת קורבנות בלתי פוסקת, ההתשה שבתפילות - האם כל המסירות הזאת הייתה פותחת את השער לאלוהים? האם יהוה היה אומר, "בסדר, נוכל לחזור ולהיות חברים?" המקרא אומר: "לא".

מדוע לא? משום שהנושא שעל כף המאזנים איננו שמירת אורח חיים דתי. אלא הוא אודות האמון שלנו במישהו - באלוהים עצמו. הנקודה איננה כמה קשה עבד אדם כדי לזכות בחסדי האל, אלא אם האדם באמת בוטח באלוהים כשם שניתן לבטוח בחבר. לא מדובר ביכולת שלנו להביא את אלוהים לנהוג כרצוננו, אלא בכך שיש לנו חברות אישית עם בורא היקום. אמון, זוהי הנקודה.

דת גורמת לאדם להרגיש שהוא רוחני, אבל הדבר דומה לשחייה נגד הזרם בנהר - היא כרוכה בעבודה רבה. אולי תרגיש נפלא כשתסיים, אך למעשה לא הגעת לשום מקום. לבו של האדם עדיין יהיה עטוף בסחבות המזוהמות של החטא.

נקודת מבטו של אלוהים

אלוהים, אם כן, לא התרשם מכל הלהט הדתי הזה. הוא אמר לבני האדם למלא את הארץ, והם החליטו להישאר במקום אחד.

…וַיֵּרֶד יְהוָה[10] לִרְאֹת אֶת-הָעִיר וְאֶת-הַמִּגְדָּל אֲשֶׁר בָּנוּ בְּנֵי הָאָדָם. וַיֹּאמֶר יְהוָה, "הֵן עַם אֶחָד וְשָׂפָה אַחַת לְכֻלָּם, וְזֶה הַחִלָּם לַעֲשׂוֹת; וְעַתָּה לֹא-יִבָּצֵר מֵהֶם כֹּל אֲשֶׁר יָזְמוּ לַעֲשׂוֹת."

בראשית יא':6-5

הבורא ידע את מה שההיסטוריה כבר הוכיחה - שבעזרת שפה משותפת, התקדמותו של האדם בתחום הטכנולוגיה מהירה הרבה יותר. נראה שיש כאן דפוס התנהגות החוזר על עצמו. ככל שהדברים מפותחים ונוחים יותר עבור האדם, כך הוא חש פחות צורך באלוהים כחבר. למרות שיהוה העניק לאדם חופש בחירה, הוא לא רצה שהאדם יחיה בנפרד ממנו.

מפוזרים

אלוהים נקט צעד נגד סרבנותו של האדם. ויאמר אלוהים,

"הָבָה נֵרְדָה וְנָבְלָה שָׁם שְׂפָתָם אֲשֶׁר לֹא יִשְׁמְעוּ אִישׁ שְׂפַת רֵעֵהוּ."

וַיָּפֶץ יְהוָה אֹתָם מִשָּׁם עַל-פְּנֵי כָל-הָאָרֶץ; וַיַּחְדְּלוּ לִבְנֹת הָעִיר.

בראשית יא':8-7

כאשר פיזר אותם אלוהים לכל עבר, הוא העניק להם שפות חדשות. אין ספק שעשה עבודה יסודית ביותר! רבות מהשפות שאלוהים יצר הן כה מורכבות עד שלוקח לבלשנים שנים להבינן, וגם אז אין הם בקיאים בהן לחלוטין.

בלבול

למרות שהאנשים קראו לעירם בָּבִּילִי,[9] השער לאלוהים, אחרי שפיזר אותם למחוזות זרים, קרא אלוהים לעיר בָּבֶל ונתן לה הגדרה חדשה. משמעות השם היא ערבוב, ערבול, בלבול, מבוכה. משה כתב,

עַל-כֵּן קָרָא שְׁמָהּ בָּבֶל,[11] כִּי-שָׁם בָּלַל יְהוָה שְׂפַת כָּל-הָאָרֶץ; וּמִשָּׁם הֱפִיצָם יְהוָה עַל-פְּנֵי כָּל-הָאָרֶץ.

בראשית יא':9

אלוהים רצה שכל אחד ידע שהעיר הזאת וההשקפות הדתיות שלה אינן מבטאות את האמת האלוהית; היא איננה השער ליהוה - המסר והפולחן שלה אינם יכולים לתקן את הקשר החברי השבור שבין האדם לאלוהים, לאדונו.

משלב זה ואילך, הייתה בבל לדוגמא בכתבי הקודש למאמציו הדתיים של האדם.

סיכום

המקרא אומר שכל ניסיון של איש או אישה להמציא דת שייעודה להיות שער לאלוהים הוא חסר כל סיכוי. האנושות מתקיימת בשממה רוחנית - היא אבודה - האדם אינו מוצא דרך חזרה לאלוהים בכוחות עצמו. מלבד הנחיותיו של אלוהים המורה לו את הדרך, אין לאדם שום מושג היכן למצוא את השער הזה. אבל אלוהים יודע את הדרך. הוא מכיר את השער, והוא זה אשר…

…חָשַׁב מַחֲשָׁבוֹת לְבִלְתִּי יִדַּח מִמֶּנּוּ נִדָּח. (כלומר, אלוהים הכין דרך כדי שהאדם המופרד מאלוהים לא ישאר רחוק ומנוכר מאלוהים)

שמואל ב‘, יד':14

לו רק היו בני האדם נותנים את אמונם באלוהים, הוא היה מראה להם את הדרך חזרה למערכת יחסים תקינה עימו.

האנשים שנותרו בבבל לא הפסיקו לבנות את המגדל-מקדש (זיגורטים). לדברי ההיסטוריונים, מגדלים נוספים נבנו במטרה לתת כבוד לאלילים ולאלילות כמו אִשתר, מרדוך ודגן. אלוהויות אלה, בנוסף לאחרות, צצו לאורך כל ההיסטוריה במקומות אחרים תחת שמות שונים. המקבילה של אשתר היתה איסיס המצרית, אתנה או אפרודיטה היוונית ו-וונוס הרומית. למרדוק יש קשר עם אל השמש, ובדפים הבאים נמצא את דגן במסגרת נוספת. לאחר שנבנה יסודות נוספים להבנתנו, נלמד אודות המקור והזהות של אלוהויות אלו.

בהביטנו אל שני הסיפורים האחרונים, נוכל לעשות השוואה מעניינת ביניהם. ישנן שתי דרכי חשיבה שמניבות תוצאות שונות לחלוטין זו מזו.

אולי על זה חשב משה כאשר כתב,

מִי-כָמֹכָה בָּאֵלִם יְהוָה, מִי כָּמֹכָה נֶאְדָּר בַּקֹּדֶשׁ; נוֹרָא תְהִלֹּת, עֹשֵׂה פֶלֶא?

שמות טו':11

יהוה הוא יחיד, יחיד במינו באמת, קדוש.

פרק 6

1 אמונה

לאחר בלבול השפות בבבל, תיעד משה את השתלשלותם של מספר דורות נוספים. במהלך כל השנים הללו לא שכח אלוהים את הבטחתו לשלוח מושיע. למרות שמרבית האנשים הקדישו מעט מאד מחשבה לאלוהים, בכל דור קם קומץ אנשים שהאמין להבטחותיו. אברם ושרי היו זוג שכזה.

אנו ממשיכים בסיפור כשאנו באוּר כָּשְדים, עיר בפאתיה הדרומיים של בבל. היה זה בערך בזמן[1] שאנשי אוּר בנו גם הם מגדל-מקדש מפורסם, זיגורט שהוקדש לאל הירח. היתה זו ככל הנראה עבודת אלילים כאלו שהובילה את אלוהים לומר לאברם:

"לֶךְ-לְךָ מֵאַרְצְךָ… אֶל-הָאָרֶץ אֲשֶׁר אַרְאֶךָּ."

בראשית יב':1

ההוראה לאברם ושרי לצאת מאוּר נועדה לשמור אותם מפני מערכת דתית מסולפת (אחרי הכול, הירח אינו אלא סלע גדול ולא אל). לאברם ולשרי הייתה עכשיו ברירה:

1. הם יכלו שלא לציית לאלוהים, כפי שעשו אנשי בבל, ולהישאר באור - כשהם למעשה סומכים על כושר השיפוט שלהם כטוב יותר מזה של אלוהים, או…

2. הם יכלו להאמין שיהוה יודע טוב מכולם, לארוז את חפציהם ולפעול על פי הוראותיו.

אתם יכולים לתאר לעצמכם מה יעצו להם בני משפחה וחברים. "אברם, יש לך ביטחון כלכלי! החיים כאן מעולים! אל תהיה טיפש!" אבל…

…וַיֵּלֶךְ אַבְרָם כַּאֲשֶׁר דִּבֶּר אֵלָיו יְהוָה… וְאַבְרָם בֶּן-חָמֵשׁ שָׁנִים וְשִׁבְעִים שָׁנָה בְּצֵאתוֹ…[2]

בראשית יב':4

היה זה צעד גדול עבור אברם. הוא לא יכול היה לבדוק באטלס, לברר פרטים על הארץ הזאת באינטרנט או להתייעץ עם סוכן נסיעות. הוא אפילו לא ידע לאן פניו מועדות! אלוהים לא אמר לו. אבל לאברם הייתה אמונה באלוהים שיוביל אותו ליעדו צעד אחר צעד.

מהי אמונה?

לאנשים יש רעיונות מוזרים ביחס לאמונה, כאלו שלעיתים קרובות מבלבלים את חלקי הפסיפס המקראי. אבל כתבי הקודש עושים שימוש בחיי אברם כדי להגדיר במדויק למה מתכוון יהוה במילה "אמונה". להלן כמה קווים מנחים.

במילים או במושגים של אמונה, אמון, נאמנות ובטחון נעשה שימוש כך שלעיתים קרובות ניתן להחליף ביניהם.

האמירה הידועה "אף פעם אל תבטח בזרים" היא ישימה במיוחד כשמדובר בנושא האמונה. לבטוח במישהו שאינכם מכירים זה דבר מסוכן. אדם וחוה בטחו בזר (השטן), והיו לכך השלכות איומות.

לפני שאתם בוטחים במישהו עליכם לדעת שני דברים:

1. זהות: מה שמו? מנין בא? מי הוא טוען להיות - נסיך או אביון, משורר או שרברב? פוליטיקאי או כוהן?

2. היסטוריה: איזה מוניטין יש לו? האם הוא עומד במילתו? האם הוא אמין? לצורך כך יהיה עליכם לחקור את עברו.

חשוב לדעת את שני המרכיבים הללו בטרם תאמינו לאדם כלשהו. לאור הדברים הללו אומר המקרא, שכתבי הקודש נכתבו על מנת שבני האדם יוכלו להכיר את יהוה.

ראינו שהוטל על משה לומר לכולם שיהוה הוא הישות העליונה, בוראו-בעליו של היקום. זוהי זהותו.

אשר להיסטוריה שלו, כתבי הקודש נכתבו כדי שבני האדם יוכלו ללמוד, שיהוה אמין - הוא דובר אמת. כאשר הוא מבטיח הבטחות, הוא מקיים אותן. אנו נמצאים עדיין בשלבים המוקדמים בלימוד ההיסטוריה של אלוהים. אך עם הזמן נגלה שהבטחות יהוה,

…צְרוּפָה אִמְרָתְךָ מְאֹד (דברך טהור, עמד במבחן)…

תהלים קיט':140

המקרא מעודד אותנו לבחון בעצמנו את ההיסטוריה של אלוהים. הבטחה מיוחדת ניתנת לאלה המחפשים אותו. נאמר, שאם אנחנו מאמינים שהוא קיים, ואם אנחנו חפצים לדעת את עברו, הוא יזכה אותנו במידע נוסף על עצמו.

וּבְלִי אֱמוּנָה אִי אֶפְשָׁר לִהְיוֹת רָצוּי לֵאלֹהִים, כִּי כָּל הַקָּרֵב אֶל אֱלֹהִים צָרִיךְ לְהַאֲמִין שֶׁהוּא קַיָּם וְהוּא נוֹתֵן גְּמוּל לְדוֹרְשָׁיו.

האגרת אל העברים יא':6

אמונה עיוורת

האמירה הידועה "אף פעם אל תבטח בזרים" היא ישימה במיוחד כשמדובר בנושא האמונה. לבטוח במישהו שאינכם מכירים זה דבר מסוכן. אדם וחוה בטחו בזר (השטן), והיו לכך השלכות איומות.

לפני שאתם בוטחים במישהו עליכם לדעת שני דברים:

1. זהות: מה שמו? מנין בא? מי הוא טוען להיות - נסיך או אביון, משורר או שרברב? פוליטיקאי או כוהן?

2. היסטוריה: איזה מוניטין יש לו? האם הוא עומד במילתו? האם הוא אמין? לצורך כך יהיה עליכם לחקור את עברו.

חשוב לדעת את שני המרכיבים הללו בטרם תאמינו לאדם כלשהו. לאור הדברים הללו אומר המקרא, שכתבי הקודש נכתבו על מנת שבני האדם יוכלו להכיר את יהוה.

ראינו שהוטל על משה לומר לכולם שיהוה הוא הישות העליונה, בוראו-בעליו של היקום. זוהי זהותו.

אשר להיסטוריה שלו, כתבי הקודש נכתבו כדי שבני האדם יוכלו ללמוד, שיהוה אמין - הוא דובר אמת. כאשר הוא מבטיח הבטחות, הוא מקיים אותן. אנו נמצאים עדיין בשלבים המוקדמים בלימוד ההיסטוריה של אלוהים. אך עם הזמן נגלה שהבטחות יהוה,

…חָשְׁבָה אֶת הַמַּבְטִיחַ לְנֶאֱמָן.

האגרת אל העברים יא':11

אמונה בהתאם לכתבי הקודש

יש אנשים המדברים על אמונה כאילו היתה זו מתנה שאלוהים מעניק לך, מעין שי. אך כאשר לומדים את חייהם של אברם ושרי, רואים שהאמונה שלהם באלוהים באה לידי ביטוי בחייהם באופן יומיומי. הם נתנו אמון באלוהים כי הם פשוט האמינו שיהוה דובר אמת, ופעלו על סמך אמונה זו.[3]

מִתּוֹךְ אֱמוּנָה צִיֵּת אַבְרָהָם בְּהִקָּרְאוֹ לָצֵאת אֶל מָקוֹם שֶׁהָיָה עָתִיד לְקַבֵּל לְנַחֲלָה, וְהוּא יָצָא מִבְּלִי לָדַעַת לְאָן יֵלֵךְ.

האגרת אל העברים יא':8

יעדם הלא-נודע היה ארץ כנען, היום ביתו של העם היהודי, של ערבים ושל מיעוטים נוספים.

מִתּוֹךְ אֱמוּנָה הִתְגּוֹרֵר בְּאֶרֶץ הַהַבְטָחָה כְּגֵר בְּאֶרֶץ זָרָה, בְּשִׁבְתּוֹ בְּאֺהָלִים…

האגרת אל העברים יא':9

אברם ושרי ניהלו באופן חלקי חיי נוודים. המקומיים קראו להם עִבְרִים, שם שכולל בתוכו משמעות של נע ונד, מישהו שהוא מעבר (לכאן). משלב זה ואילך, כונו צאצאיהם בשם 'עִבְרִים'.

2 הבטחות

כשאמר אלוהים לאברם לעזוב את אוּר, הוא גם נתן לו ארבע הבטחות מסויימות. הדבר מעניין משתי סיבות:

קודם כל, העובדה שאל מעניק הבטחות היתה דבר שלא נשמע כמותו בארצו של אברם. אלילי הבבלים מעולם לא התחייבו לדבר. כיוָן שהאלים ניהלו תמיד מלחמות בינם לבין עצמם, לא ידעו בני האדם אף פעם איזו אלוהות תשלוט לאורך זמן, כך שתוכל לקיים הבטחה.

שנית, אם יהוה נתן הבטחות וקיים אותן בקביעות, הרי שזה שם אותו בקטגוריה ששום אל או אלה לא השתייכו אליה מעולם. זה הופך אותו לייחודי. זה גם יכול לבנות היסטוריה מעוררת אמון בקרב הדורות הבאים כאשר ישקלו בינם לבין עצמם אם לבטוח בו.

אלוהים הבטיח לאברם…

1. וְאֶעֶשְׂךָ לְגוֹי גָּדוֹל וַאֲבָרֶכְךָ…[4]

2. וַאֲגַדְּלָה שְׁמֶךָ; וֶהְיֵה בְּרָכָה…[5]

3. וַאֲבָרְכָה מְבָרְכֶיךָ, וּמְקַלֶּלְךָ אָאֹר…[6]

4. …וְנִבְרְכוּ בְךָ כֹּל מִשְׁפְּחֹת הָאֲדָמָה.

בראשית יב':3-2

ההבטחה הראשונה של אלוהים היתה בשורה טובה עבור אברם משום ש…

וַתְּהִי שָׂרַי עֲקָרָה; אֵין לָהּ וָלָד.

בראשית יא':30

על מנת להפוך לגוי גדול, יהיה עליו להיות אב לילדים. בכל מקרה, היות שלשרי כבר מלאו 65 שנים ולא היו להם צאצאים, תהָה אברם בלבו כיצד יתכן הדבר. גם כאן, עליו לתת אמון באלוהים שיקים את דברו.

ההבטחה האחרונה תלויה בזו הראשונה ונושאת התייחסות ישירה למושיע. אלוהים אמר לאברם שאחד מצאצאיו יהיה המשיח, ושהוא יהיה ברכה לכל האנושות. המקרא אומר שאברם האמין לאלוהים ושֹשֹ על "המחשבה לראות" את היום שבו יגיע המושיע.[7]

בן מובטח

אַחַר הַדְּבָרִים הָאֵלֶּה, הָיָה דְבַר-יְהוָה אֶל-אַבְרָם בַּמַּחֲזֶה לֵאמֹר: "אַל-תִּירָא אַבְרָם, אָנֹכִי מָגֵן לָךְ, שְׂכָרְךָ הַרְבֵּה מְאֹד."

וַיֹּאמֶר אַבְרָם, "אֲדֹנָי יְהוִה, מַה-תִּתֶּן-לִי וְאָנֹכִי הוֹלֵךְ עֲרִירִי…?"

וַיּוֹצֵא אֹתוֹ הַחוּצָה וַיֹּאמֶר: "הַבֶּט-נָא הַשָּׁמַיְמָה וּסְפֹר הַכּוֹכָבִים, אִם-תּוּכַל לִסְפֹּר אֹתָם." וַיֹּאמֶר לוֹ, "כֹּה יִהְיֶה זַרְעֶךָ."

וְהֶאֱמִן בַּיהוָה; וַיַּחְשְׁבֶהָ לּוֹ צְדָקָה.

בראשית טו':2-1 ,6-5

משפט אחרון זה טעון במשמעויות. נסתכל על שלש מילים: 'צדק', ‘ויחשבה', ו - 'האמין'.

צדקה (או צידקה)

כפי שראינו מוקדם יותר, המלה 'צדק' ו- 'צידקה' מופיעה בהקשר לאופיו המושלם של אלוהים. הוא ללא כל דופי ונקי לחלוטין מכל חטא.

כדי לחיות במחיצתו של אלוהים, זקוק האדם למה שאִבּדוּ אדם וחוה בגן עדן - הוא צריך צִידְקָה אלוהית. כלומר, הוא צריך להיות מוצדק (להחשב לצדיק) בעיני אלוהים. דבר זה הוא בלתי אפשרי (לא ניתן להשגה) באופן אנושי. עם זאת אומר לנו המקרא, שבאברם נמצאה צידקה שכזו, לא משום שהיא היתה בו עצמו, אלא משום שאלוהים זיכה אותו בה.

זיכוי (וַיַּחְשְׁבֶהָ)

המילה 'ויחשבה' פירושה לחשב. המשמעות המקורית של הפסוק עושה שימוש במונח מתחום החשבונאות על ידי המילה 'ויחשבה'. זוהי מילה שעוסקת במציאות. למשל, אם ירדת מנכסיך, אבל חבר אומר לך שהוא זיכה את חשבון הבנק שלך בעשרת אלפים שקלים, הרי שזו עובדה וודאית שיש לך עשרת אלפים שקלים. המילה מתייחסת לעובדות, לא להנחות. זו הבטחה שניתן לסמוך עליה.

כתבי הקודש אומרים שאלוהים זיכה את אברם בצידקה (כך שהוא נעשה לצדיק בעיני אלוהים). לא היה זה אברם עצמו, שבבת-אחת החל לפתע לחיות חיים מושלמים כאן על פני האדמה, אלא אלוהים שהביט באברם כאילו והיה עטוף בבגדי צדק, כמי שכבר עומד בגן-עדן. היתה זו עסקה סגורה. העברת האשראי הושלמה. הוא יכול היה לסמוך על כך.

השאלה היא, "כיצד זכה אברם בצידקה שאפשרה לו לעמוד לפני אלוהים כצדיק?" תשובת המקרא היא,

וְהֶאֱמִן בַּיהוָה; וַיַּחְשְׁבֶהָ לּוֹ צְדָקָה.

בראשית טו':6

האמין

אברם עשה מה שהיה על אדם וחוה לעשות אז בגן העדן. הוא פשוט האמין לאלוהים.

אבל חכו רגע! כיצד יכול 'והאמין ביהוה' פשוט כזה, להלביש אדם בבגדים של צדק? ללא ספק היה על אותו אדם לחיות חיים ישרים, לעשות את הדבר הנכון ולחשוב את המחשבות הנכונות. להאמין בלבד זה פשוט מדי. חייב להיות כאן איזשהו עוקץ. בהמשך נענה על השאלות הללו, אך בשלב זה די שנדע שלאברם היה אמון כה גדול בכך שאלוהים יעמוד בדברו עד כי…

…חִכָּה לָעִיר אֲשֶׁר יְסוּדָתָהּ נֶאֱמָנָה וּבוֹנָהּ וּמְכוֹנֲנָהּ הָאֱלֹהִים׃

האגרת אל העברים יא':10

למרות שגופו ימות בבוא היום האמין אברם שאלוהים יסלול בפניו דרך לשמים כחבר.

"וְהֶאֱמִן אַבְרָהָם בַּיהוָֹה וַיַּחְשְׁבֶהָ לּוֹ צְדָקָה", וְגַם נִקְרָא "אוֹהֵב אֱלֹהִים".

אגרת יעקב ב':23

3 בְּנָה של חוסר האמונה

ככל שנקפו השנים ולאברם ושרי לא נולד הבן שהובטח להם על ידי יהוה, הם החלו לתהות… כיצד עליהם להתמודד עם המצב?

וְשָׂרַי אֵשֶׁת אַבְרָם לֹא יָלְדָה לוֹ; וְלָהּ שִׁפְחָה מִצְרִית וּשְׁמָהּ הָגָר. וַתֹּאמֶר שָׂרַי אֶל-אַבְרָם, "הִנֵּה-נָא עֲצָרַנִי יְהוָה מִלֶּדֶת, בֹּא-נָא אֶל-שִׁפְחָתִי, אוּלַי אִבָּנֶה מִמֶּנָּה."

בראשית טז':2-1

הייתה זו הדרך המקובלת להתמודד עם עקרות. שרי הציעה את שפחתה לאברם.

וַיָּבֹא (אברם) אֶל-הָגָר וַתַּהַר.

בראשית טז':4

וַתֵּלֶד הָגָר לְאַבְרָם בֵּן; וַיִּקְרָא אַבְרָם שֶׁם-בְּנוֹ אֲשֶׁר-יָלְדָה הָגָר, יִשְׁמָעֵאל. (וְאַבְרָם בֶּן-שְׁמֹנִים שָׁנָה וְשֵׁשׁ שָׁנִים בְּלֶדֶת-הָגָר אֶת-יִשְׁמָעֵאל לְאַבְרָם.)

בראשית טז':16-15

ישמעאל

סוף סוף היה לאברם צאצא! אולם הייתה בעיה. הם עשו את הדברים בדרכם שלהם. לא על פי דרכו של אלוהים.

וַיְהִי אַבְרָם בֶּן-תִּשְׁעִים שָׁנָה וְתֵשַׁע שָׁנִים; וַיֵּרָא יְהוָה אֶל-אַבְרָם, וַיֹּאמֶר אֵלָיו, "…לֹא-יִקָּרֵא עוֹד אֶת-שִׁמְךָ אַבְרָם; וְהָיָה שִׁמְךָ אַבְרָהָם, כִּי אַב-הֲמוֹן גּוֹיִם נְתַתִּיךָ."

בראשית יז':5,1

לאברם, שנקרא מעתה אברהם, לא הייתה שום בעיה עם מה שאומר לו אלוהים. אחרי הכול, היה לו צאצא - ישמעאל!

וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים אֶל-אַבְרָהָם, "שָׂרַי אִשְׁתְּךָ, לֹא-תִקְרָא אֶת-שְׁמָהּ שָׂרָי; כִּי שָׂרָה שְׁמָהּ. וּבֵרַכְתִּי אֹתָהּ וְגַם נָתַתִּי מִמֶּנָּה לְךָ בֵּן; וּבֵרַכְתִּיהָ וְהָיְתָה לְגוֹיִם, מַלְכֵי עַמִּים מִמֶּנָּה יִהְיוּ."

בראשית יז:16-15

מדוע הזכיר יהוה את שרה? האם לא ידע אלוהים על הגר? הרי לבטח אפשרי שהמושיע המובטח יבוא דרך ישמעאל.

וַיִּפֹּל אַבְרָהָם עַל-פָּנָיו וַיִּצְחָק; וַיֹּאמֶר בְּלִבּוֹ, "הַלְּבֶן מֵאָה-שָׁנָה יִוָּלֵד? וְאִם-שָׂרָה, הֲבַת-תִּשְׁעִים שָׁנָה תֵּלֵד?"

וַיֹּאמֶר אַבְרָהָם אֶל-הָאֱלֹהִים; "לוּ יִשְׁמָעֵאל יִחְיֶה לְפָנֶיךָ."

בראשית יז':18-17

אברהם הצביע בפני אלוהים על כך שישמעאל יכול להיות הבן המובטח.

וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים, "אֲבָל שָׂרָה אִשְׁתְּךָ יֹלֶדֶת לְךָ בֵּן, וְקָרָאתָ אֶת-שְׁמוֹ יִצְחָק; וַהֲקִמֹתִי אֶת-בְּרִיתִי אִתּוֹ לִבְרִית עוֹלָם לְזַרְעוֹ אַחֲרָיו. וּלְיִשְׁמָעֵאל, שְׁמַעְתִּיךָ, הִנֵּה בֵּרַכְתִּי אֹתוֹ… וּנְתַתִּיו לְגוֹי גָּדוֹל. וְאֶת-בְּרִיתִי אָקִים אֶת-יִצְחָק; אֲשֶׁר תֵּלֵד לְךָ שָׂרָה לַמּוֹעֵד הַזֶּה, בַּשָּׁנָה הָאַחֶרֶת."

בראשית יז':21-19

אז זה הסיפור. אלוהים יברך את ישמעאל, אבל לא הוא היה הבן המובטח. אלוהים יכבד רק את מה שנעשה בדרכו. בתוך שנה ייוולד לשרה בן ושמו ייקרא יצחק.

למרות שאברהם ושרה האמינו שאלוהים יקיים את דברו, חוותה אמונתם עליות וירידות. לעיתים נאבקו בַּספק. אולם אלוהים אמר שיכבד גם אמונה שגודלה כגרגר חרדל.[8] גרגרי חרדל הם קטנים ביותר. מה שחשוב הוא לא גודל האמונה אלא במי שאתה מאמין.

אפילו אמונה רבה באל הירח לא היתה מסייעת לאברהם, אבל לעומת זאת, לאמונה ביהוה יש משמעות גם כאשר היא עוברת טלטלות. לא האמונה לכשעצמה היא העיקר אלא במי שמאמינים. אברהם ושרה בטחו ביהוה אלוהים.

4 חסד

עם בואו של אברהם לכנען הוא עבר משם…

…הָהָרָה מִקֶּדֶם לְבֵית-אֵל וַיֵּט אָהֳלֹה; בֵּית-אֵל מִיָּם וְהָעַי מִקֶּדֶם…

בראשית יב':8

בית-אל נקשרת בשמו של יהוה ובברכותיו, מקום לבקש בו את אלוהים. למרות שאזכיר את בית-אל עוד מספר פעמים בהמשך, שמרו אותה בזיכרונכם.

היה זה כאן שאברהם בנה…

…מִזְבֵּחַ לַיהוָה וַיִּקְרָא בְּשֵׁם יְהוָה.

בראשית יב':8

כשם שכבר נוכחנו לדעת, המזבחות היו בשימוש עוד מימיו של הבל. הם נועדו להיות מקומות מיוחדים כדי לפגוש בהם את אלוהים. כשרצה האדם להתקרב לאלוהים, הוא היה מעלה בעל חיים כקורבן, בדרך כלל שה או עז. הקורבן היה נשחט וגופתו נשרפת. מזבחות וקורבנות אלו היו מאד משמעותיים כיון שנקשרו למושג הכפרה. היה זה האמצעי דרכו שיקם אלוהים את החוטא למערכת יחסים נכונה איתו. מאוחר יותר נסביר את המושג הזה ביתר פירוט.

לוט

לאברהם היה אחיין בשם לוט שהתלווה אליו מְאוּר. זמן קצר אחרי שהתישבו בכנען, התברר שאין מספיק שטחי-מרעה עבור העדרים של שניהם.

וַיֹּאמֶר אַבְרָם אֶל-לוֹט, "אַל-נָא תְהִי מְרִיבָה בֵּינִי וּבֵינֶךָ… כִּי-אֲנָשִׁים אַחִים אֲנָחְנוּ. הֲלֹא כָל-הָאָרֶץ לְפָנֶיךָ, הִפָּרֶד נָא מֵעָלָי; אִם-הַשְּׂמֹאל וְאֵימִנָה, וְאִם-הַיָּמִין וְאַשְׂמְאִילָה."

בראשית יג':9-8

ללוט היתה ברירה. הוא יכול היה לבחור בעמק הפורה או בשטחים ההרריים השוממים והסלעיים. לעומת זאת, הוא יכול היה להתחלק עם אברהם כך שכל אחד יקבל מחצית מהשטחים הפוריים ומחצית מהשוממים.

וַיִּשָּׂא-לוֹט אֶת-עֵינָיו וַיַּרְא אֶת-כָּל-כִּכַּר הַיַּרְדֵּן, כִּי כֻלָּהּ מַשְׁקֶה… וַיִּבְחַר-לוֹ לוֹט אֵת כָּל-כִּכַּר הַיַּרְדֵּן…

בראשית יג':11-10

לוט לקח לעצמו את כל העמק - את כולו!

וַיִּפָּרְדוּ אִישׁ מֵעַל אָחִיו. אַבְרָם יָשַׁב בְּאֶרֶץ-כְּנָעַן; וְלוֹט יָשַׁב בְּעָרֵי הַכִּכָּר וַיֶּאֱהַל עַד סְדֹם. וְאַנְשֵׁי סְדֹם רָעִים וְחַטָּאִים לַיהוָה מְאֹד.

בראשית יג':13-11

סדום

לוט השתקע בסדום, עיר בעלת מוניטין מפוקפק.

הִנֵּה-זֶה הָיָה עֲוֹן סְדֹם אֲחוֹתֵךְ; גָּאוֹן שִׂבְעַת-לֶחֶם וְשַׁלְוַת הַשְׁקֵט הָיָה לָהּ וְלִבְנוֹתֶיהָ, וְיַד-עָנִי וְאֶבְיוֹן לֹא הֶחֱזִיקָה. וַתִּגְבְּהֶינָה וַתַּעֲשֶׂינָה תוֹעֵבָה לְפָנָי; וָאָסִיר אֶתְהֶן כַּאֲשֶׁר רָאִיתִי.

יחזקאל טז':50-49

אנשי סדום התמסרו לתענוגות. הם היו שקועים בעצמם, מתבוססים בחיי הוללות ומותרות תוך שהם מתעלמים מהרעב והעוני השוררים סביבם. הם היו אנשים יהירים עליהם אמר אלוהים שהם חוטאים גדולים. אלוהים אמר לאברהם שחטאה של סדום והערים האחיות לה גדול ובוטה, עד כדי כך שהוא עומד להחריבן.

דאגה

אברהם דאג ללוט וביקש לדעת מה יקרה ליראי אלוהים הנמצאים בעיר - תושבי העיר אשר שמותיהם נכתבו בספר החיים.

וַיִּגַּשׁ אַבְרָהָם וַיֹּאמַר; "הַאַף תִּסְפֶּה צַדִּיק עִם-רָשָׁע? אוּלַי יֵשׁ חֲמִשִּׁים צַדִּיקִם בְּתוֹךְ הָעִיר; הַאַף תִּסְפֶּה וְלֹא-תִשָּׂא לַמָּקוֹם לְמַעַן חֲמִשִּׁים הַצַּדִּיקִם אֲשֶׁר בְּקִרְבָּהּ? חָלִלָה לְּךָ מֵעֲשֹׂת כַּדָּבָר הַזֶּה, לְהָמִית צַדִּיק עִם-רָשָׁע, וְהָיָה כַצַּדִּיק כָּרָשָׁע; חָלִלָה לָּךְ. הֲשֹׁפֵט כָּל-הָאָרֶץ לֹא יַעֲשֶׂה מִשְׁפָּט?"

בראשית יח':25-23

אברהם כנראה ידע שהוא מעמיד במבחן את סבלנותו של יהוה בבקשו למנוע את חורבן העיר בגלל חמישים יראי אלוהים, אבל מצד שני, לוט היה אדם טוב, אשר התגורר בסדום מזה זמן. לבטח היתה לו השפעה על כחמישים איש לפחות.

וַיֹּאמֶר יְהוָה, "אִם-אֶמְצָא בִסְדֹם חֲמִשִּׁים צַדִּיקִם בְּתוֹךְ הָעִיר, וְנָשָׂאתִי לְכָל-הַמָּקוֹם…"

בראשית יח':26

כמעט וניתן לשמוע את אנחת הרווחה של אברהם. אבל אז החל לחשוב. כמה מהדברים ששמע על לוט לא במיוחד החמיאו לסגנון חייו. אולי לא הצליח להשפיע על מספר כזה של בני אדם. אברהם החל להתמקח. הוא אמר,

"הִנֵּה-נָא הוֹאַלְתִּי לְדַבֵּר אֶל-אֲדֹנָי וְאָנֹכִי עָפָר וָאֵפֶר. אוּלַי יַחְסְרוּן חֲמִשִּׁים הַצַּדִּיקִם חֲמִשָּׁה, הֲתַשְׁחִית בַּחֲמִשָּׁה אֶת-כָּל-הָעִיר?" וַיֹּאמֶר, "לֹא אַשְׁחִית אִם-אֶמְצָא שָׁם אַרְבָּעִים וַחֲמִשָּׁה."

וַיֹּסֶף עוֹד לְדַבֵּר אֵלָיו וַיֹּאמַר, "אוּלַי יִמָּצְאוּן שָׁם אַרְבָּעִים"; וַיֹּאמֶר "לֹא אֶעֱשֶׂה בַּעֲבוּר הָאַרְבָּעִים."

וַיֹּאמֶר, "אַל-נָא יִחַר לַאדֹנָי וַאֲדַבֵּרָה, אוּלַי יִמָּצְאוּן שָׁם שְׁלֹשִׁים"; וַיֹּאמֶר, "לֹא אֶעֱשֶׂה אִם-אֶמְצָא שָׁם שְׁלֹשִׁים."

וַיֹּאמֶר, "הִנֵּה-נָא הוֹאַלְתִּי לְדַבֵּר אֶל-אֲדֹנָי. אוּלַי יִמָּצְאוּן שָׁם עֶשְׂרִים"; וַיֹּאמֶר, "לֹא אַשְׁחִית בַּעֲבוּר הָעֶשְׂרִים."

וַיֹּאמֶר, "אַל-נָא יִחַר לַאדֹנָי וַאֲדַבְּרָה אַךְ-הַפַּעַם. אוּלַי יִמָּצְאוּן שָׁם עֲשָׂרָה"; וַיֹּאמֶר, "לֹא אַשְׁחִית בַּעֲבוּר הָעֲשָׂרָה."

בראשית יח':32-27

אברהם ודאי נאנח אנחת רווחה. הוא הכיר את סדום. אם אלוהים הכחיד את בני דורו של נח, הרי שלסדום אין שום סיכוי. עם זאת, אלוהים אמר שיחוס על סדום במידה שיימצאו בה עשרה אנשים יראי שמים. אברהם לבטח נדהם.

אהבה דואגת ומשגיחה

מוקדם יותר ראינו שבריאת העולם גילתה סוג של אהבה מצד יהוה. הייתה זו אהבה המאופיינת בדאגה ובהשגחה. הדבר ניכר במִגְוון, ביופי, בניחוחות ובאוכל הטעים.

אהבה למי שאינם ראויים לה

אך כאשר אמר אלוהים שיחוס על סדום בזכות קומץ אנשים, הפגין אלוהים אהבה באופן שונה ולעומק שונה. זו היתה אהבה שניתנת על אף שלא ראויים לה. המקרא מתייחס לאהבה זו על ידי המילים חסד ורחמים.

האירוע הזה - וכך גם אנחנו.

5 משפט

למרות שיהוה אלוהים הוא רב חסד, אין הוא מתיר לרמוס את אהבתו לנצח. חיי חטא הם מדבקים, ואלוהים לא חפץ שסגנון החיים של סדום יתפשט אל מעבר לעמק. לפיכך שלח אלוהים מלאכים להרוס את העיר.

המלאכים הם יצורים רוחניים בלתי נראים. על מנת שיבחינו בהם היה עליהם ללבוש צורת אדם.

וַיָּבֹאוּ שְׁנֵי הַמַּלְאָכִים סְדֹמָה בָּעֶרֶב, וְלוֹט יֹשֵׁב בְּשַׁעַר-סְדֹם; וַיַּרְא-לוֹט וַיָּקָם לִקְרָאתָם, וַיִּשְׁתַּחוּ אַפַּיִם אָרְצָה.

בראשית יט':1

נראה היה שלוט הכיר בכך שהמלאכים היו אנשים בעלי חשיבות מסויימת. על פי התרבות שלו היה עליו להסביר את פניו אליהם ולארח אותם.

וַיֹּאמֶר, "הִנֶּה נָּא-אֲדֹנַי, סוּרוּ נָא אֶל-בֵּית עַבְדְּכֶם וְלִינוּ וְרַחֲצוּ רַגְלֵיכֶם. וְהִשְׁכַּמְתֶּ֖ם, וַהֲלַכְתֶּם לְדַרְכְּכֶם"; וַיֹּאמְרוּ, "לֹּא כִּי בָרְחוֹב נָלִין."

בראשית יט':2

לוט ידע שסדום היתה עיר מלאה בחטא. הוא חשש לשלומם של המלאכים אם יִשְנו בּחוץ.

וַיִּפְצַר-בָּם מְאֹד וַיָּסֻרוּ אֵלָיו וַיָּבֹאוּ אֶל-בֵּיתוֹ; וַיַּעַשׂ לָהֶם מִשְׁתֶּה וּמַצּוֹת אָפָה וַיֹּאכֵלוּ. טֶרֶם יִשְׁכָּבוּ, וְאַנְשֵׁי הָעִיר אַנְשֵׁי סְדֹם נָסַבּוּ עַל-הַבַּיִת מִנַּעַר וְעַד-זָקֵן; כָּל-הָעָם מִקָּצֶה. וַיִּקְרְאוּ אֶל-לוֹט וַיֹּאמְרוּ לוֹ, "אַיֵּה הָאֲנָשִׁים אֲשֶׁר-בָּאוּ אֵלֶיךָ הַלָּיְלָה? הוֹצִיאֵם אֵלֵינוּ וְנֵדְעָה אֹתָם."

וַיֵּצֵא אֲלֵהֶם לוֹט הַפֶּתְחָה; וְהַדֶּלֶת סָגַר אַחֲרָיו. וַיֹּאמַר: "אַל-נָא אַחַי תָּרֵעוּ. הִנֵּה-נָא לִי שְׁתֵּי בָנוֹת אֲשֶׁר לֹא-יָדְעוּ אִיש, אוֹצִיאָה-נָּא אֶתְהֶן אֲלֵיכֶם, וַעֲשׂוּ לָהֶן כַּטּוֹב בְּעֵינֵיכֶם; רַק לָאֲנָשִׁים הָאֵל אַל-תַּעֲשׂוּ דָבָר, כִּי-עַל-כֵּן בָּאוּ בְּצֵל קֹרָתִי."

וַיֹּאמְרוּ, "גֶּשׁ-הָלְאָה", וַיֹּאמְרוּ: "הָאֶחָד בָּא-לָגוּר וַיִּשְׁפֹּט שָׁפוֹט? עַתָּה נָרַע לְךָ מֵהֶם"; וַיִּפְצְרוּ בָאִישׁ בְּלוֹט מְאֹד, וַיִּגְּשׁוּ לִשְׁבֹּר הַדָּלֶת.

וַיִּשְׁלְחוּ הָאֲנָשִׁים אֶת-יָדָם וַיָּבִיאוּ אֶת-לוֹט אֲלֵיהֶם הַבָּיְתָה; וְאֶת-הַדֶּלֶת סָגָרוּ. וְאֶת-הָאֲנָשִׁים אֲשֶׁר-פֶּתַח הַבַּיִת הִכּוּ בַּסַּנְוֵרִים, מִקָּטֹן וְעַד-גָּדוֹל; וַיִּלְאוּ לִמְצֹא הַפָּתַח. וַיֹּאמְרוּ הָאֲנָשִׁים אֶל-לוֹט, "עֹד מִי-לְךָ פֹה? חָתָן וּבָנֶיךָ וּבְנֹתֶיךָ וְכֹל אֲשֶׁר-לְךָ בָּעִיר, הוֹצֵא מִן-הַמָּקוֹם. כִּי-מַשְׁחִתִים אֲנַחְנוּ אֶת-הַמָּקוֹם הַזֶּה; כִּי-גָדְלָה צַעֲקָתָם אֶת-פְּנֵי יְהוָה, וַיְשַׁלְּחֵנוּ יְהוָה לְשַׁחֲתָהּ."

בראשית יט':13-3

וּכְמוֹ הַשַּׁחַר עָלָה, וַיָּאִיצוּ הַמַּלְאָכִים בְּלוֹט לֵאמֹר; "קוּם קַח אֶת-אִשְׁתְּךָ וְאֶת-שְׁתֵּי בְנֹתֶיךָ הַנִּמְצָאֹת, פֶּן-תִּסָּפֶה בַּעֲו‍ֹן הָעִיר."

וַיִּתְמַהְמָהּ, וַיַּחֲזִיקוּ הָאֲנָשִׁים בְּיָדוֹ וּבְיַד-אִשְׁתּוֹ וּבְיַד שְׁתֵּי בְנֹתָיו בְּחֶמְלַת יְהוָה עָלָיו; וַיֹּצִאֻהוּ וַיַּנִּחֻהוּ מִחוּץ לָעִיר. וַיְהִי כְהוֹצִיאָם אֹתָם הַחוּצָה, וַיֹּאמֶר "הִמָּלֵט עַל-נַפְשֶׁךָ אַל-תַּבִּיט אַחֲרֶיךָ וְאַל-תַּעֲמֹד בְּכָל-הַכִּכָּר; הָהָרָה הִמָּלֵט פֶּן-תִּסָּפֶה."

בראשית יט':17-15

למרות שלוט סמך על יהוה כעל חבר, הרי שהיה מקור למבוכה גדולה לאלוהים. ובכל זאת, נטה לו אלוהים חסד - אהבה שלא היה ראוי לה - למרות אישיותו הבלתי מוסרית.

הַשֶּׁמֶשׁ יָצָא עַל-הָאָרֶץ; וְלוֹט בָּא צֹֽעֲרָה. וַֽיהוָה הִמְטִיר עַל-סְדֹם וְעַל-עֲמֹרָה גָּפְרִית וָאֵשׁ מֵאֵת יְהוָה מִן-הַשָּׁמָֽיִם. וַֽיַּהֲפֹךְ אֶת-הֶעָרִים הָאֵל וְאֵת כָּל-הַכִּכָּר; וְאֵת כָּל-יֹשְׁבֵי הֶעָרִים וְצֶמַח הָאֲדָמָֽה.

בראשית יט':25-23

וַיַּשְׁכֵּם אַבְרָהָם בַּבֹּקֶר… וַיַּשְׁקֵף עַל-פְּנֵי סְדֹם וַעֲמֹרָה, וְעַל-כָּל-פְּנֵי אֶרֶץ הַכִּכָּר; וַיַּרְא, וְהִנֵּה עָלָה קִיטֹר הָאָרֶץ כְּקִיטֹר הַכִּבְשָׁן.

בראשית יט':28-27

אלוהים אמר שהוא יכחיד ערים חוטאות כאלה ועמד בדברו. הוא תמיד עומד בדברו. אנשים יכולים להגיב לסיפור הזה כך או אחרת, אך עלינו לזכור - יהוה הוא זה שקובע את החוקים שעל פיהם צריכים בני האדם לחיות. הוא עשה זאת לטובתנו. כאשר אנו מתעלמים מחוקי אלוהים או מנסים לשנותם הרי שאנו מסכְּנים את עצמנו.

המקרא אומר,

הוֹי הָאֹמְרִים לָרַע טוֹב, וְלַטּוֹב רָע… הוֹי חֲכָמִים בְּעֵינֵיהֶם; וְנֶגֶד פְּנֵיהֶם נְבֹנִים.

ישעיה ה':21-20

למרות שיהוה הוא רב חסד, הרי שיש לקחתו ברצינות רבה. כתבי הקודש אומרים שהמקרה של סדום מזכיר לנו שאלוהים אכן שופט כל חטא - כאן על פני האדמה או באגם האש.

כְּשֵׁם שֶׁסְּדוֹם וַעֲמֺרָה וְהֶעָרִים הַקְּרוֹבוֹת, אֲשֶׁר בְּדֶרֶךְ דּוֹמָה לָהֶם הִתְמַכְּרוּ לִזְנוּת וְהָלְכוּ אַחַר יְצוּרִים אֲחֵרִים, מֻצָּגוֹת לְדֻגְמָה בְּסָבְלָן דִּין אֵשׁ עוֹלָם.

אגרת יהודה א':7

6 בן ההבטחה

וַיהוָה פָּקַד אֶת-שָׂרָה כַּאֲשֶׁר אָמָר; וַיַּעַשׂ יְהוָה לְשָׂרָה כַּאֲשֶׁר דִּבֵּר. וַתַּהַר וַתֵּלֶד שָׂרָה לְאַבְרָהָם בֵּן לִזְקֻנָיו, לַמּוֹעֵד אֲשֶׁר-דִּבֶּר אֹתוֹ אֱלֹהִים. וַיִּקְרָא אַבְרָהָם אֶת-שֶׁם-בְּנוֹ הַנּוֹלַד-לוֹ, אֲשֶׁר-יָלְדָה-לּוֹ שָׂרָה, יִצְחָק.

בראשית כא':3-1

אלוהים שמר את הבטחתו לאברהם ולשרה על אף גילם המופלג.

שנים מאוחר יותר

אנו קופצים קדימה בסיפור. יצחק כעת התבגר והוא הבן היחיד בבית. ישמעאל עבר למצרים.

וַיְהִי אַחַר הַדְּבָרִים הָאֵלֶּה, וְהָאֱלֹהִים נִסָּה אֶת-אַבְרָהָם; וַיֹּאמֶר אֵלָיו, "אַבְרָהָם"

וַיֹּאמֶר,"הִנֵּנִי."

וַיֹּאמֶר, "קַח-נָא אֶת-בִּנְךָ אֶת-יְחִידְךָ אֲשֶׁר-אָהַבְתָּ, אֶת-יִצְחָק, וְלֶךְ-לְךָ אֶל-אֶרֶץ הַמֹּרִיָּה."

בראשית כב':2-1

מוריה

נאמר לאברהם לקחת את יצחק לאזור הר המוריה. היום כוללת העיר ירושלים את אזור זה כולו, אך בעבר היה זה מקום לא מיושב ברובו.

נאמר לאברהם…

"הַעֲלֵהוּ שָׁם לְעֹלָה, עַל אַחַד הֶהָרִים אֲשֶׁר אֹמַר אֵלֶיךָ."

בראשית כב':2

עצרו רגע! האם זה יתכן?! האם אלוהים באמת אמר לאברהם להרוג את יצחק ולשרוף את גופתו על המזבח? כן. ההוראות היו ברורות.

כעת אברהם היה צריך לבחור:

1. הוא יכול היה להתעלם מאלוהים, להכריז עליו כעל אל אכזר וקשה לב, או…

2. הוא יכול היה להאמין שיהוה ידע משהו שהוא לא ידע ולציית להוראות אלוהים כפי שצוּוָה.

אברהם חשב

בקשתו של אלוהים ודאי הסעירה את אברהם. סביר להניח שהיה עֵד בימיו להקרבת קורבנות אדם על ידי בני עמים אחרים וידע שזוהי דרך מקובלת לפייס אלילים. אף על פי כן, דרישתו של אלוהים להקריב את יצחק עמדה בניגוד לכל דבר שאברהם ידע על יהוה. לא זו בלבד, אלא שאלוהים הבטיח שיצחק יהיה הצאצא ממנו ייוולדו צאצאים רבים נוספים. לא הייתה שום דרך ארצית ליישב את הבטחתו הקודמת של אלוהים עם דרישתו הנוכחית.

המקרא לא משאיר מקום לדמיון ביחס למה שעבר במוחו של אברהם. נאמר לנו ש…

(אברהם חשב) בְּלִבּוֹ כִּי הָאֱלֹהִים יָכוֹל לְהָקִים אֲפִלּוּ מֵעִם הַמֵּתִים…

האגרת אל העברים יא':19

אברהם היה משוכנע שאם הוא מקריב את יצחק, אלוהים ישיב אותו לחיים.

אמונה

ואברהם הלך, כשהוא שם את מבטחו בטובו של אלוהים. הוא אפילו התחיל את המסע מוקדם בבוקר יום המחרת.

וַיַּשְׁכֵּם אַבְרָהָם בַּבֹּקֶר, וַיַּחֲבֹשׁ אֶת-חֲמֹרוֹ, וַיִּקַּח אֶת-שְׁנֵי נְעָרָיו אִתּוֹ וְאֵת יִצְחָק בְּנוֹ; וַיְבַקַּע עֲצֵי עֹלָה, וַיָּקָם וַיֵּלֶךְ אֶל-הַמָּקוֹם אֲשֶׁר-אָמַר-לוֹ הָאֱלֹהִים.

בַּיּוֹם הַשְּׁלִישִׁי, וַיִּשָּׂא אַבְרָהָם אֶת-עֵינָיו וַיַּרְא אֶת-הַמָּקוֹם מֵרָחֹק. וַיֹּאמֶר אַבְרָהָם אֶל-נְעָרָיו, "שְׁבוּ-לָכֶם פֹּה עִם-הַחֲמוֹר, וַאֲנִי וְהַנַּעַר נֵלְכָה עַד-כֹּה…"

בראשית כב':5-3

אברהם היה כל כך בטוח בכך ששניהם ישובו הביתה בחיים, עד שאמר למשרתיו,

"…וְנִשְׁתַּחֲוֶה וְנָשׁוּבָה אֲלֵיכֶם."

בראשית כב':5

שאלה

וַיִּקַּח אַבְרָהָם אֶת-עֲצֵי הָעֹלָה וַיָּשֶׂם עַל-יִצְחָק בְּנוֹ, וַיִּקַּח בְּיָדוֹ אֶת-הָאֵשׁ וְאֶת-הַמַּאֲכֶלֶת; וַיֵּלְכוּ שְׁנֵיהֶם יַחְדָּו. וַיֹּאמֶר יִצְחָק אֶל-אַבְרָהָם אָבִיו, וַיֹּאמֶר. "אָבִי",

וַיֹּאמֶר, "הִנֶּנִּי בְנִי"

וַיֹּאמֶר, "הִנֵּה הָאֵשׁ וְהָעֵצִים, וְאַיֵּה הַשֶּׂה לְעֹלָה?"

בראשית כב':7-6

ללא ספק, גם יצחק היה עד פעמים רבות להעלאת קורבנות על מזבח, ולא היה צריך תואר אקדמאי כדי להבין שאחד המרכיבים החיוניים נמצא חסר. איפה הקורבן?

וַיֹּאמֶר אַבְרָהָם, "אֱלֹהִים יִרְאֶה-לּו הַשֶּׂה לְעֹלָה, בְּנִי."

בראשית כב':8

אתם יכולים לדמיין את יצחק מהנהן בראשו בעודו מאכל את המידע שקיבל

וַיֵּלְכוּ שְׁנֵיהֶם יַחְדָּֽו.

וַיָּבֹאוּ אֶל-הַמָּקוֹם אֲשֶׁר אָמַר-לוֹ הָאֱלֹהִים, וַיִּבֶן שָׁם אַבְרָהָם אֶת-הַמִּזְבֵּחַ, וַיַּעֲרֹךְ אֶת-הָעֵצִים; וַיַּעֲקֹד אֶת-יִצְחָק בְּנוֹ וַיָּשֶׂם אֹתוֹ עַל-הַמִּזְבֵּחַ, מִמַּעַל לָעֵצִים.

בראשית כב':9-8

יצחק כבר לא היה ילד. ללא ספק היה מספיק בוגר כדי להיאבק. זיכרו, היה זה הוא שסחב את העצים במעלה ההר. ולמרות העובדה שאברהם היה אדם זקן, אין שום אזכור למאבק. ברור שיצחק נכנע מרצונו לאביו, מעשה שהצביע על האמון המוחלט שלו באביו, שאותו הכיר כמי שנאמן ליהוה.

חסר אונים

מרגע שנכבל למזבח, היה יצחק חסר אונים. הוא היה נתון תחת ההוראה המפורשת של אלוהים להישחט. לא היתה לו שום דרך להציל את עצמו.

המקרא מספר שאז…

…יִּשְׁלַח אַבְרָהָם אֶת-יָדוֹ, וַיִּקַּח אֶת-הַמַּאֲכֶלֶת לִשְׁחֹט אֶת-בְּנוֹ.

בראשית כב':10

אתם יכולים ממש לראות כיצד רועדת ידו של אברהם. כיצד נופלות פניו. לבו עומד להישבר. זהו רגע קשה מנשוא. אט אט מורמת הזרוע הרועדת והמתכת הקרה של הסכין בוהקת בדמדומי הערב. הוא מכניע את רצונו להנחתת הסכין, ואז… בדיוק אז…

וַיִּקְרָא אֵלָיו מַלְאַךְ יְהוָה מִן-הַשָּׁמַיִם וַיֹּאמֶר, "אַבְרָהָם, אַבְרָהָם"

וַיֹּאמֶר, "הִנֵּנִי."

וַיֹּאמֶר, "אַל-תִּשְׁלַח יָדְךָ אֶל-הַנַּעַר וְאַל-תַּעַשׂ לוֹ מְאוּמָה; כִּי עַתָּה יָדַעְתִּי כִּי-יְרֵא אֱלֹהִים אַתָּה, וְלֹא חָשַׂכְתָּ אֶת-בִּנְךָ אֶת-יְחִידְךָ מִמֶּנִּי."

בראשית כב':12-11

דמעות הקלה עלו ודאי בעיני אברהם. גזר-דין המוות התפוגג ונעלם - לפחות עבור יצחק. אבל למרות זאת התרחש מוות. המקרא אומר בנקודה זו…

וַיִּשָּׂא אַבְרָהָם אֶת-עֵינָיו וַיַּרְא וְהִנֵּה-אַיִל, אַחַר נֶאֱחַז בַּסְּבַךְ בְּקַרְנָיו; וַיֵּלֶךְ אַבְרָהָם וַיִּקַּח אֶת-הָאַיִל, וַיַּעֲלֵהוּ לְעֹלָה תַּחַת בְּנוֹ.

בראשית כב': 13

מה מתחולל כאן? מדוע להקריב בעל חיים אחרי שחרורו של יצחק? במה מדובר? בחלק הבא ניתן מענה לשאלה זו, אולם הבה ונסיים קודם את הסיפור.

אֱלֹהִים יִרְאֶה-לּוֹ (יְסָפֶּק)

אירוע זה כל כך הטביע את רישומו על אברהם עד כדי כך שנתן להר שם שיהווה תזכורת לאופיו של אלוהים.

וַיִּקְרָא אַבְרָהָם שֵׁם-הַמָּקוֹם הַהוּא יְהוָה יִרְאֶה; אֲשֶׁר יֵאָמֵר הַיּוֹם, בְּהַר יְהוָה יֵרָאֶה."

בראשית כב':14

שימו לב לכך שאברהם קרא למקום, "יְהוָה יִרְאֶה" (בזמן עתיד). מדוע לא קרא לו "יהוה הראה" (בזמן עבר)? הרי אלוהים כבר סיפק את העולה! מדוע על אברהם לדבר בלשון עתיד? ההבדל הוא מכוון, אך נצטרך להמתין לפרק מאוחר יותר בספר על מנת להבין את השלכותיה של אמירה זו.

וַיִּקְרָא מַלְאַךְ יְהוָה אֶל-אַבְרָהָם; שֵׁנִית מִן-הַשָּׁמָיִם. וַיֹּאמֶר, "בִּי נִשְׁבַּעְתִּי נְאֻם-יְהוָה; כִּי יַעַן אֲשֶׁר עָשִׂיתָ אֶת-הַדָּבָר הַזֶּה, וְלֹא חָשַׂכְתָּ אֶת-בִּנְךָ אֶת-יְחִידֶךָ. כִּי-בָרֵךְ אֲבָרֶכְךָ… וְהִתְבָּרְכוּ בְזַרְעֲךָ כֹּל גּוֹיֵי הָאָרֶץ; עֵקֶב אֲשֶׁר שָׁמַעְתָּ בְּקֹלִי."

בראשית כב':18-15

הסיפור מסתיים בכך שאלוהים נותן חיזוק ומאשר מחדש את הבטחתו, שזה שנמשח (המשיח) יהיה מצאצאי אברהם ויצחק. נאמר שהמושיע יהיה לברכה לכל העמים.

7 במה זה כרוך

כאשר אתם קוראים את המקרא אתם מגלים שקורבנות ומזבחות מוזכרים לעיתים קרובות. עלינו להבין את משמעותם, אחרת יחסרו חלקים מהותיים בתשבץ המקראי שלנו. זוכרים את שאלת שני הצדדים של אותו המטבע?

1. כיצד נוכל להיפטר מעונש החטא שלנו על כל השלכותיו האיומות, ו…

2. כיצד נוכל לזכות בְּצידקה השווה לצידקתו של אלוהים על מנת שנוכל לעמוד ולהתקבל במחיצתו?

הבנת המטרה של הקרבנות והמזבחות בכתבי הקודש מספקת לנו את הרקע הדרוש כדי לענות על שתי השאלות הללו.

עונשו של החטא

כפי שכבר ציינו, יהוה אלוהים חייב היה לעשות משהו בנוגע לחטאו של האדם - הוא לא יכול היה להתעלם ממנו כאילו לא קרה מעולם. כל חטא חייב להיענש. זהו דבר צודק ונכון.

אבל אלוהים אהב את האנושות ולא רצה שנבלה לנצח באגם האש. לפיכך התעוררה השאלה - "כיצד יכול אלוהים להעניש על חטא מבלי להעניש אותנו?" להלן חלק מהתשובה. כלולה בה המחשה חזותית די חדה.

כפרה

אלוהים ביקש מהאדם לקחת בעל חיים, להרוג אותו ולתת לדמו להישפך על מזבח.

כִּי נֶפֶשׁ הַבָּשָׂר בַּדָּם הִוא וַאֲנִי נְתַתִּיו לָכֶם עַל-הַמִּזְבֵּחַ, לְכַפֵּר עַל-נַפְשֹׁתֵיכֶם; כִּי-הַדָּם הוּא בַּנֶּפֶשׁ יְכַפֵּר.

ויקרא יז':11

ראינו שהמילה כפרה כוללת בתוכה את הרעיון שחטאו של האדם מכוסה באופן סמלי מעיני אלוהים. בסופו של דבר, מתארת המילה במה כרוך המענה שירצה (יספק) את אלוהים וישמש תשלום צודק לחוב החטא. הכפרה על חטא דרשה שישפך דם על המזבח, שכן נאמר בכתבי הקודש…

…וּבְלֹא שְׁפִיכַת דָּם אֵין מְחִילָה.

האגרת אל העברים ט':22

הבה ונבחן את הפסוק הזה מקרוב. הנה הוא שוב בתוספת הסבר.

…וּבְלֹא (מוות ע"י) שְׁפִיכַת דָּם אֵין מְחִילָה (על חוב החטא).

האגרת אל העברים ט':22

אלוהים אמר שהסליחה על חוב חטאו של האדם חייבת לכלול בתוכה מוות. הכלל הוא שעל האדם למות עבור חטאיו. אבל עכשיו, על בסיס אירועים מסויימים בעתיד, אומר לנו אלוהים שהוא יקבל את מותו של בעל חיים תמים במקומו של האדם - כתחליף. יהיו אלה חיים תמורת חיים, התמים מת במקום האשם. הקורבן תיאר את הציות לחוק החטא והמוות ואת עשיית הצדק. אין התעלמות מהחטא. הוא בא על עונשו.

תחליף

בדיוק כשם שיצחק נידון למוות תחת צו אלוהי ישיר, כך גם נמצאים כל בני האדם תחת גזר דין מוות.[9] יצחק לא יכול היה להציל את עצמו ממשפטו של אלוהים. בהיותו כפות, היה הוא חסר אונים. אבל אברהם בטח באלוהים, בהיותו מאמין שבאופן כלשהו אלוהיו האוהב יחולל את השינוי. ואלוהים אכן התערב. הוא סיפק דרך מילוט באמצעות תחליף. המקרא מספר שאברהם…

…וַיִּקַּח אֶת-הָאַיִל, וַיַּעֲלֵהוּ לְעֹלָה תַּחַת בְּנוֹ.

בראשית כב':13

הוא הקריב את האייל "במקום" יצחק. היה כאן ללא ספק מוות, אבל היה זה מותו של האיל במקום מותו של יצחק. יצחק יצא לחופשי עקב מותו של האיל. יהוה סיפק תחליף.

היסטוריה

הקרבת קורבנות בעבור חטא השֹתרעה מיצחק אחורה עד לשחר ההיסטוריה של האנושות. בדיוק כשם שהאיִל מת כתחליף ליצחק, כך גם הקריב הֶבל קורבן בעל חיים שמת במקומו. ובדיוק כשם שאלוהים סיפק איִל כקורבן מתקבל במקום יצחק, כך ראה אלוהים גם את קורבנו של הבל כמתקבל בעיניו.

כבר מימי גן עדן העלה האדם קרבנות חלופיות עבור חטאו. כאשר בא האדם לאלוהים בדרך של אלוהים, באמונה בדברו, מצא האדם קבלה וחברות אצל יהוה.

קרבנות אלה המחישו את אשר נדרש על מנת שחוב-החטא ייפרע במלואו. במהותם, היו הם הכלים החזותיים של אלוהים.

כאשר תבינו שלקרבנות אלו ישנה חשיבות גדולה ממה שניתן לראות בתחילה, אז ניתן יהיה גם להבין מדוע דחה אלוהים את מנחתו של קין, שכן מירקות לא נישפך דם.

…וְאֵין כַּפָּרָה בְּלֹא שְׁפִיכַת דָּם.

האגרת אל העברים ט':22

קין העלה מנחה שאינה תואמת את הכלי החזותי של אלוהים. צמח השדה לא תיאר את מה שדרוש כדי להעניש את החטא ולסלוח בעדו.

שני צדי המטבע

מתוך ידיעתנו זו הבה ונפנה לשאלות שני הצדדים של אותה מטבע. בשלב זה כבר יש בידינו כמה מהתשובות.

שאלה: "כיצד יכולים בני האדם לחמוק מהעונש על חטאיהם?"

תשובה: "את העונש על החטא ניתן לשלם באמצעות תחליף."

שאלה: "כיצד יכולים אנו לזכות מחדש בטבע השלם שאיבדו אדם וחוה בגן עדן? כיצד אנו משיגים בגדי צדק - צידקה השווה לצידקתו של אלוהים- כך שנוכל להתקבל במחיצתו?"

תשובה: "כאשר…

וְהֶאֱמִין אַבְרָהָם בַּיהוָֹה וַיַּחְשְׁבֶהָ לוֹ צְדָקָה, וְגַם נִקְרָא ‘אוֹהֵב אֱלֹהִים'."

יעקב ב':23

חכו רגע! כיצד זה יתכן? כיצד יכול היה אדם זה, עם כל מגרעותיו, להיחשב למוצדק (להיהפך לצדיק)? הוא היה רחוק משלמות. ואשר לשאלת התחליף, האם פירושו של דבר שעלינו למצוא עכשיו בעל חיים?

את התשובות לשאלות אלה ניתן יהיה למצוא בפרקים הבאים. אך בינתיים, אל תתאמץ לחפש בעל חיים. נשתמש במילותיו של אברהם שאמר,

"אֱלֹהִים יִרְאֶה-לּוֹ הַשֶּׂה לְעֹלָה…"

בראשית כב':8

להבין את הדבר האמיתי

עבור רבים מאיתנו, רעיון הקרבת בעלי חיים הוא דוחה. אפילו המקרא מלמד בני אדם לרחם על בעלי החיים, ככתוב:

…יוֹדֵעַ צַדִּיק נֶפֶשׁ בְּהֶמְתּוֹ…

משלי יב':10

מדוע אם כן הקורבן? אנו נבין "מדוע" ככל שנתקדם בסיפור, אך להלן מספר מחשבות בנושא. המקרא ברור בנוגע לכך שבעלי חיים לא נבראו באותו מעמד ובקטגוריה כמו זו של בני האדם - הם לא נבראו בצלם אלוהים. אף על פי כן, יש להם מטרה ייחודית.

לפני שנים רבות, אני זוכר שלקחתי את ילדי לפארק הנפשה שכלל דמויות של חיות. היו שם פילים והיפופוטמים מחצצרים, אריות שואגים. אך אף לא אחד מהם היה אמיתי. כולם היו עשויים מגומי או מתכת, ונבנו כדי להיראות כמו הדבר האמיתי. לא יכולתי אלא להתרשם מאלו שיצרו העתקים כלכך מדוייקים.

באופן דומה, אפילו מבט חטוף במגוון העצום של החיות שיהוה ברא, היה מותיר אותנו נפעמים ויראי כבוד כלפי יכולותיו היצירתיים.

היוצרים של פארק ההנפשה עשו עבודה טובה, אך מראה "המלכותיות" שבהליכתו של אריה אמיתי, או הרגשת "העוצמה" של שאגה אמיתית, עולה לאין ערוך על כל דבר שאומן אנוש יכול היה לעשות.

במקרא, נעשה שימוש בבעלי חיים מסויימים, כגון אריה, כדי להדגים את תפארתו, מלכותיותו וכוחו של אלוהים. בעלי חיים אחרים, כגון השה התמים שאינו מזיק, מתארים את הכפרה שאלוהים מספק עבור החטא. נראה זאת יותר כאשר נתקדם בסיפור.

המקרא ברור בנוגע לכך שאף ציפור או חיה אינם אל או אלה. הם בסך הכל כלים חזותיים, "אנימציה”, כדי לעזור לנו להבין את יהוה בכל תפארתו. עלינו להפגין רחמים ודאגה לבעלי החיים, אך אל לנו להחשיב אותם כשווי מעמד וקטגוריה כמו זו של בני האדם או של אלוהים.

פרק 7

1 ישראל ויהודה

אלוהים הבטיח, הן לאברהם והן ליצחק, שהמושיע יהיה אחד מצאצאיהם. שני אישים אלו חיו חיים ארוכים לפני שמתו.

יעקב

ליצחק היו שני בנים, יעקב ועשיו. עשיו היה כמו קין, בוטח ברעיונותיו שלו ועושה כרצונו. מצד שני, יעקב בטח באלוהים ואלוהים החשיב אותו לחבר. יעקב ידע שהוא זקוק לתחליף שימות בעבור חטאו ולכן פעמים רבות הוא בא אל אלוהים עם קורבן דם אשר הקריב על המזבח.

וַיָּבֹא יַעֲקֹב לוּזָה אֲשֶׁר בְּאֶרֶץ כְּנַעַן, הִוא בֵּית-אֵל; הוּא וְכָל-הָעָם אֲשֶׁר-עִמּוֹ. וַיִּבֶן שָׁם מִזְבֵּחַ, וַיִּקְרָא לַמָּקוֹם אֵל בֵּית-אֵל; כִּי שָׁם נִגְלוּ אֵלָיו הָאֱלֹהִים…

בראשית לה':7-6

יעקב האמין באלוהים ובטח בדברו. באמצעות הקרבת הקורבנות על המזבח, הוא נתן ביטוי להסכמתו עם יהוה ש…

…וּבְלֹא (מוות ע"י) שְׁפִיכַת דָּם, אֵין מְחִילָה (על חוב החטא).

האגרת אל העברים ט':22

למרות שיעקב נכשל במהלך חייו לעיתים קרובות, היה אלוהים המוקד המוחלט של בטחונו. מאוחר יותר שוּנה שמו לישראל, שפירושו - אלוהים גָבַר (ניצח). היום קרוי עם ישראל, צאצאיו הישירים של יעקב, על שם אותו אדם.

בהבטחות שהבטיח אלוהים ליעקב הוא גם חידש את הההבטחה והמחוייבות שניתנה לאברהם וליצחק. יהוה אמר ליעקב,

"…אֲנִי יְהוָה אֱלֹהֵי אַבְרָהָם אָבִיךָ וֵאלֹהֵי יִצְחָק… וְנִבְרְכוּ בְךָ כָּל-מִשְׁפְּחֹת הָאֲדָמָה וּבְזַרְעֶךָ."

בראשית כח':14-13

אלוהים אומר כאן שאחד מצאצאיו של יעקב יהיה לברכה לכל העמים - זוהי התייחסות למושיע.

ליעקב (או לישראל) היו שנים-עשר בנים שמתוכם קמו שנים-עשר השבטים.[1] טרם מותו, אמר יעקב לבנו יהודה שהאחד שנבחר יבוא משבטו.

בשנות חייו האחרונות (של יעקב) הִכּה הרעב את הארץ. יחד עם משפחתו המורחבת ירד יעקב למצרים. באותו זמן כללה המשפחה רק שבעים איש.[2] מצרים קבלה אותם בברכה ונהגה בהם יפה - הם לא היוו איום על עם כה גדול. יעקב התיישב עם בני משפחתו בדלתה של נהר הנילוס, זרע יבול והתכונן לרעב עד שיחלוף.

שלוש מאות וחמישים שנה מאוחר יותר הם עדיין התגוררו במצרים, אבל בשלב זה הגיע מספרם המשוער של בני ישראל לכשניים וחצי מליון איש. בני ישראל, צאצאי אברהם, יצחק ויעקב, אכן הפכו לעם גדול, אבל הייתה בעיה - הם היו בארץ הלא נכונה. הובטחה להם אדמת ארץ כנען, לא מצרים. יחד עם זאת, אלוהים אמר ליעקב, זמן רב לפני שברחו השבעים מהרעב ששרר בארץ כנען,

"וְהִנֵּה אָנֹכִי עִמָּךְ וּשְׁמַרְתִּיךָ בְּכֹל אֲשֶׁר תֵּלֵךְ, וַהֲשִׁבֹתִיךָ אֶל-הָאֲדָמָה הַזֹּאת; כִּי לֹא אֶעֱזָבְךָ עַד אֲשֶׁר אִם-עָשִׂיתִי אֵת אֲשֶׁר-דִּבַּרְתִּי לָךְ."

בראשית כח':15

אלוהים עמד להגשים את ההתחייבות הזו. הדבר יתועד בספר הבא שמשה יכתוב - ספר שמות.

שמות הוא הספר השני במקרא, מתוך 66 הספרים אשר ביחד מרכיבים את כל כתבי הקודש.

עבדות

בנקודה זו בהיסטוריה שָבים אנו למקום בו התחיל סיפורנו. זוכרים כיצד בפרק הראשון קראנו שפרעה העביד את בני ישראל בפרך כדי לשלוט על הִתְרָבּוּתם המהירה? אנו רואים את אשר החליט המלך פרעה…

…שִׂימוּ עָלָיו שָׂרֵי מִסִּים לְמַעַן עַנֹּתוֹ בְּסִבְלֹתָם…

שמות א':11

זוכרים כיצד על רקע זה נולד משה להורים עבריים? הוא נדון למות עם לידתו, אולם ניצל על ידי התערבותו של אלוהים, וגדל וחונך כאחד מבאי ביתו של פרעה. ראינו שכבוגר הרג משה איש מצרי ונמלט למדבר. שם, לאחר ארבעים שנה כרועה צאן, פגש את יהוה בסנה הבוער. כאן, "במעמד הסנה הבוער" אלוהים אמר למשה,

רָאֹה רָאִיתִי אֶת-עֳנִי עַמִּי אֲשֶׁר בְּמִצְרָיִם; וְאֶת-צַעֲקָתָם שָׁמַעְתִּי מִפְּנֵי נֹגְשָׂיו, כִּי יָדַעְתִּי אֶת-מַכְאֹבָיו. וָאֵרֵד לְהַצִּילוֹ מִיַּד מִצְרַיִם, וּלְהַעֲלֹתוֹ מִן-הָאָרֶץ הַהִוא אֶל-אֶרֶץ טוֹבָה וּרְחָבָה, אֶל-אֶרֶץ זָבַת חָלָב וּדְבָשׁ…

שמות ג':8-7

נאמר למשה לשוב למצרים ולהביא לשחרורם של העבדים העבריים. כדי לסייע לו במשימה, גייס אלוהים את אהרון, אחיו של משה, כדי שישמש לו דובר. הם התחילו בכך שפנו אל עם ישראל, ועל סמך דבר יהוה אליהם, ביקשו את רשותם לגשת לפרעה. משה ואהרון…

…אַסְפוּ אֶת-כָּל-זִקְנֵי בְּנֵי יִשְׂרָאֵל. וַיְדַבֵּר אַהֲרֹן אֵת כָּל-הַדְּבָרִים אֲשֶׁר-דִּבֶּר יְהוָה אֶל-מֹשֶׁה…. וַיַּאֲמֵן הָעָם…

שמות ד':31-29

כתבי הקודש אומרים שהעבדים העבריים הסכימו לתת אמון ביהוה, כמו שאדם יסכים לתת אמון בחבר.

2 פרעה ומשה

בימיו של משה היו המצרים אחד העמים החזקים ביותר על פני כדור הארץ, בעוד שהעברים היו עבדים פשוטים. פרעה היה מנהיג עולמי בעוד שמשה היה אדם שנמלט ממשפט צדק, מהחוק. רשימה שלמה של בעיות עברה בוודאי במוחו של משה כאשר בחן את האפשרות שיפגש עם פרעה פנים אל פנים. כאשר לבסוף הגיע המועד, תיעד משה שהוא פשוט אמר לפרעה,

"כֹּה-אָמַר יְהוָה אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל, 'שַׁלַּח אֶת-עַמִּי…'"

שמות ה':1

תשובתו של פרעה לא הייתה מעודדת.

"מִי יְהוָה אֲשֶׁר אֶשְׁמַע בְּקֹלוֹ לְשַׁלַּח אֶת-יִשְׂרָאֵל?"

שמות ה':2

פרעה הכיר את רא, את איסיס ואלים מצריים רבים אחרים, אבל מעולם לא שמע על האל יהוה. וודאי יצא מתוך הנחה שיהיה אותו יהוה אשר יהיה, הרי לא יתכן שהוא משמעותי במיוחד. הוא לא יבזבז את זמנו על האל של העבדים. חוץ מזה, לפרעה כבר הייתה דת משלו, דת שזכתה להערכה מרובה בעולם כולו.

אבל הסיבה המרכזית הייתה כלכלית. שחרור העבדים הישראלים ימיט אסון על הכלכלה. זה לא בא בחשבון! לכן, כשהוא נסמך על חוכמתו שלו, עשה פרעה את הבחירה הלא נכונה. הוא אמר למשה,

"לֹא יָדַעְתִּי אֶת-יְהוָה, וְגַם אֶת-יִשְׂרָאֵל לֹא אֲשַׁלֵּחַ."

שמות ה':2

וַיֹּאמֶר יְהוָה אֶל-מֹשֶׁה, "עַתָּה תִרְאֶה אֲשֶׁר אֶעֱשֶׂה לְפַרְעֹה… וְהוֹצֵאתִי אֶתְכֶם מִתַּחַת סִבְלֹת מִצְרַיִם, וְהִצַּלְתִּי אֶתְכֶם מֵעֲבֹדָתָם …בִשְׁפָטִים גְּדֹלִים."

שמות ו':6,1

אלוהים אמר למשה שיביא משפט על מצרים בצורת מגפות. רק בתנאים שכאלה ישחרר פרעה את אחיזתו ויאפשר לבני ישראל לעזוב את מצרים. בו זמנית, אמר יהוה שילמד את בני ישראל על מנת שידעו…

"…כִּי אֲנִי יְהוָה אֱלֹהֵיכֶם, הַמּוֹצִיא אֶתְכֶם מִתַּחַת סִבְלוֹת מִצְרָיִם."

שמות ו':7

אולם השיעור לא נועד להם בלבד.

"וְיָדְעוּ מִצְרַיִם כִּי-אֲנִי יְהוָה, בִּנְטֹתִי אֶת-יָדִי עַל-מִצְרָיִם; וְהוֹצֵאתִי אֶת-בְּנֵי-יִשְׂרָאֵל מִתּוֹכָם."

שמות ז':5

אלוהים עמד ללמד הן את בני ישראל והן את המצרים את אותו הלקח - שהוא יהוה - אל בעל עוצמה רבה יותר מכל האלים והאלות המצריים גם יחד, אל שמסוגל לשחרר את עמו הנבחר מידי האומה החזקה ביותר על פני האדמה.

אבל אלה לא יהיו העמים היחידים שילמדו את הלקחים האלו. כתבי הקודש אומרים שכל אומות העולם יביטו וילמדו.

העם הנבחר

אלוהים אמר לבני ישראל,

"וְלָקַחְתִּי אֶתְכֶם לִי לְעָם, וְהָיִיתִי לָכֶם לֵאלֹהִים…

וְהֵבֵאתִי אֶתְכֶם אֶל-הָאָרֶץ אֲשֶׁר נָשָׂאתִי אֶת-יָדִי לָתֵת אֹתָהּ לְאַבְרָהָם לְיִצְחָק וּלְיַעֲקֹב; וְנָתַתִּי אֹתָהּ לָכֶם מוֹרָשָׁה, אֲנִי יְהוָה."

שמות ו':8-7

בכך שבחר עם אחד, הקל אלוהים על שאר האומות לדעת מהו טיבו של הבורא ומהו יחסו לאדם.

יהוה נתן הבטחות. אך האם הוא קיים אותן?

יהוה אמר שיאלץ את פרעה לשחרר את עבדיו. האומנם היה בכוחו לעשות זאת?

יהוה אמר שידאג לצרכיו של כל עם ישראל - שנים וחצי מיליון איש - בדרכם ממצרים לכנען. האם ייתכן הדבר?

שאלות אלו ועוד רבות אחרות יקבלו מענה. כל שעל עמי העולם לעשות הוא להביט בעם ישראל ואז יקבלו שיעור "בשידור חי", בצבע ושמע מלאים, על האופן בו מטפל אלוהים באנושות. מרגע זה ואילך, יהיה עם ישראל מוכר כעם הנבחר. אלוהים קיים את ההבטחה שהבטיח לאברהם, ליצחק וליעקב.

…וְאַתָּה יִשְׂרָאֵל עַבְדִּי, יַעֲקֹב אֲשֶׁר בְּחַרְתִּיךָ; זֶרַע אַבְרָהָם אֹהֲבִי.

ישעיהו מא':8

הכיתה הגלובאלית

הקבלה זו, למרות שאינה קיימת במקרא, היא מאלפת.

לפני שנים רבות יצאה קריאה אל כל האומות לכנס את נציגיהם בכיתה גלובאלית. הקריאה להתכנסות יצאה מיהוה, האל הייחודי.

ביום החשוב, התכנסו כל הנציגים יחדיו. מקדימה ישב נציג מצרים, זקוף ובא בימים, נכבד ביותר בזכות הישיגיו בארכיטקטורה. מאחור ישב נציג בבל, מוכר היטב בזכות ידיעותיו באסטרונומיה. פרס, הודו, סין, כל העמים האסיאתיים, האומות האירופאיות והאפריקניות - מכל קצווי הארץ שלחו העמים את נציגיהם המשובחים והמוצלחים ביותר, לבושים במיטב בגדיהם.

עם כניסתו של יהוה אלוהים, עבר רחש בין היושבים באולם. ללא הכנות מוקדמות, הודיע שהוא עומד לבחור באחת מהאומות כדי שתסייע לו בהצגת המצגת שלו. היה זה מעמד חשוב שאין להקל בו ראש. אוושה הדהדה באוּלם כאשר כל נציג נמתח מעט בכיסאו. כמעט וניתן היה לשמוע את המשאלה במחשבתם וליבם של כל אחד מהנציגים - "הלוואי ויבחר בי!"

בעוד הנאספים ממתינים בציפייה להחלטתו, עזב האל הייחודי את דוכן הנואמים וצעד לירכתי האולם. שם, באחת השורות האחוריות, רכן לעבר נציג קטן מידות, אחז בידו והוביל אותו לקדמת האולם. הקהל כולו השתנק, ומייד אחר כך החל גל של לחישות. "הוא כל כך צעיר! מיהו? איזה הישגים יש לו?" נראה שאיש מהם לא ידע את שמה של אותה אומה קטנה שנבחרה.

אבל אז חלפה שמועה בחדר. על פי דבריו של נציג מצרים, האומה הקטנה הזאת מורכבת מעבדים - אנשים חסרי חשיבות לחלוטין. הדבר לא נאמר בקול רם, אבל השאלה עמדה באוויר. "מדוע לא בחר יהוה באומה חשובה שתסייע לו ללמד - אומה ותיקה ומכובדת? מדוע בחר בעבדים?"

אולם האל הייחודי לא התרשם מהרחש באולם. הוא משך שרפרף, הניף את הנציג הקטן והניחו על הכסא, ונטל גיר בידו. ואז, בעודו פונה לקהל הנציגים, הוא אותת להם לשקט. "קיים בלבול רב בעולם באשר למה נכון ומה לא נכון. לאנשים שאלות רבות ביחס לחיים ולמוות, ביחס למה שאני והאם אני בכלל קיים". כשהוא מצביע על הברנש הקטן היושב לצידו, המשיך יהוה: "הנציג שבחרתי יכתוב עבורכם על הלוח, דברים שעל כולכם לדעת. אני רוצה שתסתכלו, תקשיבו, ומעל לכל, תלמדו. זה מאד חשוב."

כאן פנה יהוה לישראל הקטן, שכן הוא היה האומה הנבחרת, ואמר: "כתוב את אשר אומר לך, ורק את אשר אומר לך."

העם הנבחר

המקרא אומר שיהוה בחר עם אחד אשר דרכו ידבר אל העולם כולו…

…לְמַעַן דַּעַת כָּל-עַמֵּי הָאָרֶץ כִּי יְהוָה הוּא הָאֱלֹהִים; אֵין עוֹד.

מלכים א‘, ח':60

לא היה זה משום שישראל היה ראוי יותר.

לא מֵרֻבְּכֶם מִכָּל-הָעַמִּים חָשַׁק יְהוָה בָּכֶם וַיִּבְחַר בָּכֶם; כִּי-אַתֶּם הַמְעַט מִכָּל-הָעַמִּים. כִּי מֵאַהֲבַת יְהוָה אֶתְכֶם וּמִשָּׁמְרוֹ אֶת-הַשְּׁבֻעָה אֲשֶׁר נִשְׁבַּע לַאֲבֹתֵיכֶם…"

דברים ז':8-7

3 מגפות ונבואה

כאשר תבעו משה ואהרון את שחרורו של העם הנבחר של אלוהים, פרעה פשוט סירב לשמוע להם. לפיכך אמר אלוהים למשה,

"לֵךְ אֶל-פַּרְעֹה בַּבֹּקֶר הִנֵּה יֹצֵא הַמַּיְמָה, וְנִצַּבְתָּ לִקְרָאתוֹ עַל-שְׂפַת הַיְאֹר; …וְאָמַרְתָּ אֵלָיו, 'יְהוָה אֱלֹהֵי הָעִבְרִים שְׁלָחַנִי אֵלֶיךָ לֵאמֹר, "שַׁלַּח אֶת-עַמִּי… וְהִנֵּה לֹא-שָׁמַעְתָּ עַד-כֹּה." כֹּה אָמַר יְהוָה, "בְּזֹאת תֵּדַע כִּי אֲנִי יְהוָה; הִנֵּה אָנֹכִי מַכֶּה… עַל-הַמַּיִם אֲשֶׁר בַּיְאֹר וְנֶהֶפְכוּ לְדָם. וְהַדָּגָה אֲשֶׁר-בַּיְאֹר תָּמוּת וּבָאַשׁ הַיְאֹר; וְנִלְאוּ מִצְרַיִם, לִשְׁתּוֹת מַיִם מִן-הַיְאֹר."'"

שמות ז':18-15

אלוהים הִכָּה בלב האמונה המצרית בכך שהפך את אחד האלים שלהם, אל הנילוס, לדם. אלוהים גרם לאל שלהם להסריח - הוא הפך את הנהר למקום מאוס! בעשותו כך, מתח קו על החול - שהייתה בו אמירה ברורה - יהוה איננו ככל האלים המצריים. הוא שונה, מאד שונה! על כל אחד להבין שאלוהים הוא הרבה יותר עוצמתי מאלוהי הנילוס.

פרעה יכול היה לעצור כאן ועכשיו, ולומר: "וואוו! מוטב שאלמד עוד על יהוה אלוהים הזה. יש לו ללא ספק עוצמה רבה. איפה הבחור הזה משה? אני חייב לדבר איתו עכשיו." אבל לא. פרעה המשיך לסמוך על ההיגיון שלו עצמו.

…וַיֶּחֱזַק לֵב-פַּרְעֹה וְלֹא-שָׁמַע אֲלֵהֶם… וְלֹא-שָׁת לִבּוֹ גַּם-לָזֹאת.

שמות ז':23-22

וַיֹּאמֶר יְהוָה אֶל-מֹשֶׁה, "בֹּא אֶל-פַּרְעֹה; וְאָמַרְתָּ אֵלָיו 'כֹּה אָמַר יְהוָה: "שַׁלַּח אֶת-עַמִּי וְיַעַבְדֻנִי. וְאִם-מָאֵן אַתָּה לְשַׁלֵּחַ; הִנֵּה אָנֹכִי, נֹגֵף אֶת-כָּל-גְּבוּלְךָ בַּצְפַרְדְּעִים. וְשָׁרַץ הַיְאֹר צְפַרְדְּעִים וְעָלוּ וּבָאוּ בְּבֵיתֶךָ, וּבַחֲדַר מִשְׁכָּבְךָ וְעַל-מִטָּתֶךָ; וּבְבֵית עֲבָדֶיךָ וּבְעַמֶּךָ, וּבְתַנּוּרֶיךָ וּבְמִשְׁאֲרוֹתֶיךָ."'"

שמות ז':28-26

נביאים

עלינו לעצור כאן ולקחת בחשבון משהו בעל השלכות עצומות. חשבו מה היה קורה לו היו שני אנשים מופיעים בבירַת העולם ומודיעים שכל המים בנהר המקומי עומדים להפוך לדם. אם זה בכלל היה מגיע לתקשורת, ודאי היה תופס טור צדדי קטן בעמודים האחוריים של העיתון, ואנשים אלה היו מקבלים תווית של "תִמהונים". אך אם אזהרתם הייתה מתממשת, אזי שבין לילה היתה תופסת את הכותרת בעמוד הראשון! כולם היו מחכים בציפייה כדי לקבוע אם שניים אלה יודעים מה הם אומרים או שמא הם כסילים שבמקרה שיחק להם המזל.

תארו לעצמכם שאותם שני אנשים יאמרו, שבשבוע הבא ישתלטו צפרדעים על הארץ. כולם ידונו בכך ויעקבו אחר המאורעות בדריכות. ואם מגפת הצפרדעים אמנם תתממש, ובכן, יהיה זה דבר בלתי יאמן! מרגע זה ואילך, כל דבר שיאמרו שני אנשים אלו יילקח ברצינות גמורה, בין אם נבואי הוא ובין אם לאו.

זה מה שקרה עם משה ואהרון, לא רק פעמיים, אלא עם עשרות נבואות שנאמרו במפורט ואחר כך נתמלאו במדוייק. כדי שלא יהיה ספק, אלוהים נתן למשה לחזות אירועים, שחלקם התממשו מיד אחרי מותו ואחרים שיתממשו במהלך המאות ואפילו עד לימינו אנו. בהמשך נקרא על חלק ממאורעות אלו. מתמטיקאים מסכימים שהסבירות שהאירועים שחזה משה התרחשו במקרה היא כה מזערית, עד שלמעשה היא בלתי אפשרית.[3]

הסיבה שדבר זה משמעותי כלכך היא שזהו האופן בו אלוהים אישר את דבריהם של כל- 40 כותבי המקרא. כאשר הכתיב להם אלוהים את המסר שעליהם לכתוב, הוא כלל בו מרכיבים נבואיים, שכאשר התמלאו, הם אישרו את המסר כולו. לכן נקראו הכותבים ‘נביאים'. בהתייחסו לארבעים הסופרים הללו, כתב סופר עברי אחר,

הָאֱלֹהִים אֲשֶׁר דִּבֶּר מִקֶּדֶם פְּעָמִים רַבּוֹת וּבִדְרָכִים רַבּוֹת אֶל הָאָבוֹת בְּיַד הַנְּבִיאִים…

האגרת אל העברים א':1

נבואה שהתגשמה היוותה את אבן הבוחן לקביעת אמינותו של הכותב. אם הנבואות שתיעדו אמנם התמלאו, אזי גם כל שאר הדברים שכתבו נחשבו לאמת. לדוגמא, מכיוון שנבואותיו של משה נתמלאו במדוייק עד לפרט האחרון, הרי שגם כל שאר הדברים שכתב - כיצד נברא העולם, כיצד הגיע החטא לעולם, יום הדין העתיד לבוא - כל האירועים הללו ייחשבו אף הם לעובדות מהימנות.

על מנת למנוע מזייפנים מיומנים להמציא נבואות משל עצמם, ואז להכליל ולהעביר אותם הלאה כחלק מכתבי הקודש, הורה אלוהים…

…אֲשֶׁר יְדַבֵּר הַנָּבִיא בְּשֵׁם יְהוָה, וְלֹא-יִהְיֶה הַדָּבָר וְלֹא יָבֹא, הוּא הַדָּבָר אֲשֶׁר לֹא-דִבְּרוֹ יְהוָה; בְּזָדוֹן דִּבְּרוֹ הַנָּבִיא, לֹא תָגוּר מִמֶּנּוּ.

דברים יח':22

היה עליהם להיות צודקים ב- 100% תמיד, ללא שגיאות.

"אַךְ הַנָּבִיא אֲשֶׁר יָזִיד לְדַבֵּר דָּבָר בִּשְׁמִי אֵת אֲשֶׁר לֹא-צִוִּיתִיו לְדַבֵּר, וַאֲשֶׁר יְדַבֵּר, בְּשֵׁם אֱלֹהִים אֲחֵרִים; וּמֵת הַנָּבִיא הַהוּא."

דברים יח':20

במילים אחרות, על הנביא היה לדייק ב- 100%, אחרת לא ייחשב לנביא אמת שבא בשם אלוהים. המסר שלו ייתפס אז כפרי דמיונו, או אולי כדבריהם של אלים או אלילות אחרים. במקרים שכאלה, היה העונש חמור - הנביא נדון למוות. קרוב לוודאי שאמת המידה המוחלטת הזו הרתיעה את נביאי השקר.

היות שכל אחד מארבעים הנביאים חזה אירועים מוגדרים מאוד אשר התממשו בצורה מדוייקת, הרי שהמידע שתיעדו על המפתח לחיי אושר, הפיתרון לחוב-החטא, ולמה ניתן לצפות לאחר המוות - כל הדברים הללו נחשבו גם הם כמידע אמין, שמגיע ישירות מיהוה.

זוהי סיבה נוספת לכך שהמקרא הוא כה ייחודי. הדבר צריך לגרום לנו להתייחס ברצינות למה שאנו קוראים.

דיוק

משה צדק בנבואותיו ב - 100%. כאשר אמר שאלוהים יביא על מצרים מכת צפרדעים,

…וַתַּעַל הַצְּפַרְדֵּעַ וַתְּכַס אֶת-אֶרֶץ מִצְרָיִם.

שמות ח':2

משה ואהרון יכלו לעשות כותרות ראשיות ב"ידיעות מצרים". כתוצאה מכך, לא זו בלבד שהאנשים האמינו לנבואותיהם, הם גם האמינו לדברים שאמר להם משה על החיים בכלל ועל הדרך בה עליהם לחיות. מאוחר יותר כתב משה,

וַיַּרְא יִשְׂרָאֵל אֶת-הַיָּד הַגְּדֹלָה אֲשֶׁר עָשָׂה יְהוָה בְּמִצְרַיִם, וַיִּירְאוּ הָעָם אֶת-יְהוָה; וַיַּאֲמִינוּ בַּיהוָה, וּבְמֹשֶׁה עַבְדּוֹ.

שמות יד':31

אלוהים אל מול האלים

המגפות החלו תהליך של מחזוריות. אלוהים היה מזהיר את פרעה שישחרר את עמו, פרעה היה מסרב, ואלוהים היה מנחית מכה, שכל אחת מהן פוגעת באל מצרי אחר. לא כל אל ניתן לזהות בבהירות. אמנה כאן את האלים המוכרים יותר.

כידוע, בעת העתיקה כשנוּצח עם במלחמה, גם אלוהיו נוצחו. עיינו בנאום יפתח בספר שופטים יא':26-23.

קודם כל, המים הפכו לדם, דבר שהשפיל את 'הָפִּי', האל של נהר הנילוס.

אחר כך שלח אלוהים את מכת הצפרדעים, שחדרו לכל סדק ופינה. באוכל, במיטות - בכל מקום. מגפה זו הביסה את 'הָקֶט', אלת החיים, הלידה, והלידה מחדש, בעלת ראש הצפרדע. היה זה כאילו שאלוהים אמר, "אם אתם מתעקשים לעבוד צפרדע, הרי לכם הרבה מהם!" בשלב שבו נגמרה המגפה, היו בוודאי כל האנשים כבר מותשים מהָקֶט.

אחרי הצפרדעים הגיעו נחילים של כינים תוקפניות. אחר כך תפס את מקומם הערוב. חרקים אלו טמאו את המצרים והיוו מכה קשה כיוון שהמצרים נדרשו להיות נקיים מבחינה טכסית לצורך עבודת האלים שלהם.

לאחר מכן, מגיפה תקפה את הבקר - כולו מת. המצרים סגדו למספר אלי בקר. 'אָפִּיס', השור המקודש ו - 'הָתוֹר', הפרה האלילה, הם רק שנים מהם. אך כאשר השמיד יהוה את הבקר, התגלו אלילים ואלילות אלו כחסרי אונים אל מול משפטו של יהוה, האל הייחודי. יהוה אלוהים היה חזק מכולם גם יחד.

אחרי המגפה הקטלנית על הבקר, עונו האנשים בדבר (פצעים דלקתיים וכואבים), מכה ישירה באלים רבים שאמורים להגן ולהעניק בריאות טובה. אלוהים הראה לאנשים שחייהם האישיים, עצם ניקיונם, תלוי בו.

על מנת שתדעו

הדיווח על המגפות מתפרס בתנ"ך על פני דפים רבים, אך על מנת לקצר, חשוב לדעת שאחרי כל מכה ומכה התקיים אותו תרחיש. לדוגמא, משה מתעמת עם פרעה,

"כֹּה אָמַר יְהוָה אֱלֹהֵי הָעִבְרִים, שַׁלַּח אֶת-עַמִּי וְיַעַבְדֻנִי. כִּי בַּפַּעַם הַזֹּאת אֲנִי שֹׁלֵחַ אֶת-כָּל-מַגֵּפֹתַי אֶל-לִבְּךָ, וּבַעֲבָדֶיךָ וּבְעַמֶּךָ; בַּעֲבוּר תֵּדַע, כִּי אֵין כָּמֹנִי בְּכָל-הָאָרֶץ.

עוֹדְךָ מִסְתּוֹלֵל בְּעַמִּי; לְבִלְתִּי שַׁלְּחָם. הִנְנִי מַמְטִיר כָּעֵת מָחָר, בָּרָד כָּבֵד מְאֹד; אֲשֶׁר לֹא-הָיָה כָמֹהוּ בְּמִצְרַיִם, לְמִן-הַיּוֹם הִוָּסְדָה וְעַד-עָתָּה."

שמות ט':14-13, 18-17

מכה זו פגעה ב - 'שו', אל השמים; ב- 'סֵט', אל הרוח והסערה; ואולי אפילו ב - 'בָּעַל', אל הרעם.

עם כל מכה ומכה נעשה ברור יותר, שלא זו בלבד שיהוה שולט בעולם, הוא גם אדון העולם.

יהוה מקיים את דברו

בשלב זה החלו כמה מהמצרים לתת דעתם על המתרחש. כאשר שמעו על הברד העומד לפתחם,

הַיָּרֵא אֶת-דְּבַר יְהוָה מֵעַבְדֵי פַּרְעֹה, הֵנִיס אֶת-עֲבָדָיו וְאֶת-מִקְנֵהוּ אֶל-הַבָּתִּים.

שמות ט':20

הם הבינו שיהוה עומד בדברו.

וַיהוָה נָתַן קֹלֹת וּבָרָד, וַתִּהֲלַךְ אֵשׁ אָרְצָה; וַיַּמְטֵר יְהוָה בָּרָד עַל-אֶרֶץ מִצְרָיִם. וַיְהִי בָרָד, וְאֵשׁ מִתְלַקַּחַת בְּתוֹךְ הַבָּרָד; כָּבֵד מְאֹד, אֲשֶׁר לֹא-הָיָה כָמֹהוּ בְּכָל-אֶרֶץ מִצְרַיִם, מֵאָז הָיְתָה לְגוֹי.

שמות ט':24-23

אפילו פרעה נאלץ לעמוד פנים אל פנים אל מול העובדות.

וַיִּשְׁלַח פַּרְעֹה וַיִּקְרָא לְמֹשֶׁה וּלְאַהֲרֹן, וַיֹּאמֶר אֲלֵהֶם "חָטָאתִי הַפָּעַם; יְהוָה הַצַּדִּיק, וַאֲנִי וְעַמִּי הָרְשָׁעִים. הַעְתִּירוּ אֶל-יְהוָה, וְרַב מִהְיֹת קֹלֹת אֱלֹהִים וּבָרָד; וַאֲשַׁלְּחָה אֶתְכֶם, וְלֹא תֹסִפוּן לַעֲמֹד."

שמות ט':28-27

אבל פרעה לא קיים את דברו. למרות שתכופות נחשב להתגשמות של האלוהות עצמה - אֵל בלבוש אדם - הוא היה שונה מאלוהים. הוא שיקר.

וַיַּרְא פַּרְעֹה כִּי-חָדַל הַמָּטָר וְהַבָּרָד וְהַקֹּלֹת וַיֹּסֶף לַחֲטֹא; וַיַּכְבֵּד לִבּוֹ הוּא וַעֲבָדָיו. וַיֶּחֱזַק לֵב פַּרְעֹה, וְלֹא שִׁלַּח אֶת-בְּנֵי יִשְׂרָאֵל; כַּאֲשֶׁר דִּבֶּר יְהוָה בְּיַד-מֹשֶׁה.

שמות ט':35-34

מכות נוספות

לפיכך שלח אלוהים מכה נוספת. את מה שנותר בתום הברד טרפו נחשולים של ארבה. מכה זו פגעה במיוחד באֵל 'אוֹסיריס'. הוא היה אל החקלאות והפריון, אחד האלים המוערכים ביותר למצרים. ובכל זאת, תגובתו של פרעה לא השתנתה. הוא סירב לשחרר את העם הנבחר.

לבסוף היכה אלוהים את 'רָא', אל השמש, לכאורה אל כל האלים. אלוהים שלח קללת חושך שהיה כה כבד וסמיך עד כי ניתן היה "לגעת בו". משה כתב ש…

לֹא-רָאוּ אִישׁ אֶת-אָחִיו וְלֹא-קָמוּ אִישׁ מִתַּחְתָּיו שְׁלֹשֶׁת יָמִים; וּלְכָל-בְּנֵי יִשְׂרָאֵל הָיָה אוֹר בְּמוֹשְׁבֹתָם.

שמות י':23

'רָא' הושפל, נטול כל יכולת אל מול אלוהים. באמצעות תשע מכות בלבד, מוטט יהוה אלוהים את בטחונם של המצרים באלים שלהם. בעוד יתר העולם צופה במתרחש, נפלו אלי ואלות מצרים ממעמדם המורם מעם.

מאוחר יותר תיעד אחד מארבעים הנביאים את תגובתה של אומה אחרת שהייתה עדה למתרחש מרחוק. הוא כתב,

…נָפְלָה אֵימַתְכֶם עָלֵינוּ, וְכִי נָמֹגוּ כָּל-יֹשְׁבֵי הָאָרֶץ מִפְּנֵיכֶם… וַנִּשְׁמַע וַיִּמַּס לְבָבֵנוּ, וְלֹא-קָמָה עוֹד רוּחַ בְּאִישׁ מִפְּנֵיכֶם; כִּי יְהוָה אֱלֹהֵיכֶם, הוּא אֱלֹהִים בַּשָּׁמַיִם מִמַּעַל וְעַל-הָאָרֶץ מִתָּחַת.

יהושוע ב':9, 11

ועדיין סרב פרעה לזוז מעמדתו. לפיכך שלח אלוהים מכה נוספת, המכה העשירית - הקשה מכולן.

4 הלחם והשה

וַיֹּאמֶר יְהוָה אֶל-מֹשֶׁה, עוֹד נֶגַע אֶחָד אָבִיא עַל-פַּרְעֹה וְעַל-מִצְרַיִם, אַחֲרֵי-כֵן יְשַׁלַּח אֶתְכֶם מִזֶּה; כְּשַׁלְּחו,ֹ כָּלָה גָּרֵשׁ יְגָרֵשׁ אֶתְכֶם מִזֶּה.

"כֹּה אָמַר יְהוָה; כַּחֲצֹת הַלַּיְלָה אֲנִי יוֹצֵא בְּתוֹךְ מִצְרָיִם. וּמֵת כָּל-בְּכוֹר בְּאֶרֶץ מִצְרַיִם מִבְּכוֹר פַּרְעֹה הַיֹּשֵׁב עַל-כִּסְאוֹ, עַד בְּכוֹר הַשִּׁפְחָה אֲשֶׁר אַחַר הָרֵחָיִם…"

שמות יא':1, 5-4

המכה האחרונה הייתה ללא ספק קשה מכולן, ויכלה ליפול לא על המצרים בלבד אלא גם על בני ישראל, במידה שלא ימלאו אחר הוראותיו של אלוהים. על מנת למנוע אסון זה, ציווה אלוהים את משה לומר לבני עמו:

קחו שה…

"בֶּעָשֹׂר לַחֹדֶשׁ הַזֶּה, וְיִקְחוּ לָהֶם אִישׁ שֶׂה לְבֵית-אָבֹת שֶׂה לַבָּיִת."

שמות יב':3

עליו להיות ממין זכר, ללא דופי ונטול פגמים. הוא לא יכול היה להיות פגום באף פרט. אלוהים ביקש שה מושלם.

"שֶׂה תָמִים זָכָר בֶּן-שָׁנָה יִהְיֶה לָכֶם; מִן-הַכְּבָשִׂים וּמִן-הָעִזִּים תִּקָּחוּ."

שמות יב':5

שיחטו את השה במועד שנקבע.

"וְהָיָה לָכֶם לְמִשְׁמֶרֶת, עַד אַרְבָּעָה עָשָׂר יוֹם לַחֹדֶשׁ הַזֶּה; וְשָׁחֲטוּ אֹתוֹ כֹּל קְהַל עֲדַת-יִשְׂרָאֵל בֵּין הָעַרְבָּיִם."

שמות יב':6

משחו את הדם על משקוף הבית

"וְלָקְחוּ מִן-הַדָּם, וְנָתְנוּ עַל-שְׁתֵּי הַמְּזוּזֹת וְעַל-הַמַּשְׁקוֹף; עַל הַבָּתִּים, אֲשֶׁר-יֹאכְלוּ אֹתוֹ בָּהֶם."

שמות יב':7

אל תשברו אף אחת מעצמותיו של השה

"בְּבַיִת אֶחָד יֵאָכֵל, לֹא-תוֹצִיא מִן-הַבַּיִת מִן-הַבָּשָׂר חוּצָה; וְעֶצֶם לֹא תִשְׁבְּרוּ-בוֹ."

שמות יב':46

אֵפוּ ואיכלו את הלחם ללא שמרים.

"וְאָכְלוּ אֶת-הַבָּשָׂר בַּלַּיְלָה הַזֶּה; צְלִי-אֵשׁ וּמַצּוֹת…"

שמות יב':8

הישארו בבתים עד אור הבוקר

"וְאַתֶּם לֹא תֵצְאוּ אִישׁ מִפֶּתַח-בֵּיתוֹ עַד-בֹּקֶר."

שמות יב':22

ואני אפסח עליכם.

"וְעָבַרְתִּי בְאֶרֶץ-מִצְרַיִם בַּלַּיְלָה הַזֶּה, וְהִכֵּיתִי כָל-בְּכוֹר בְּאֶרֶץ מִצְרַיִם, מֵאָדָם וְעַד-בְּהֵמָה; וּבְכָל-אֱלֹהֵי מִצְרַיִם אֶעֱשֶׂה שְׁפָטִים, אֲנִי יְהוָה.

וְהָיָה הַדָּם לָכֶם לְאֹת עַל הַבָּתִּים אֲשֶׁר אַתֶּם שָׁם, וְרָאִיתִי אֶת-הַדָּם וּפָסַחְתִּי עֲלֵכֶם; וְלֹא-יִהְיֶה בָכֶם נֶגֶף לְמַשְׁחִית, בְּהַכֹּתִי בְּאֶרֶץ מִצְרָיִם."

שמות יב':13-12

כאשר ביצע אלוהים את משפטו, להרוג כל בכור בארץ מצרים, הוא אמר שיפסח על כל בית שבפתחו יראה את הדם.

בחירה

על עם ישראל היה כעת לבחור:

1. הם יכלו לתת אמון באלוהים ולציית להוראותיו, או…

2. הם יכלו לסמוך על השיפוט שלהם ולשים מבטחם באלים החלשים של המצרִים.

במי יבטחו?

המקרא מספר לנו שהעבדים עשו את הבחירה הנכונה. ניתן לדמיין את הבן הבכור היושב על ברכי אביו כשהוא נושך בעצבנות את שפתיו; אחרים אולי תהו ואף דאגו, אבל הכל עבר בשלום. ישועתם לא הייתה תלויה ברגשותיהם כי אם בעובדות מוצקות. זהו טבעה של האמונה המקראית. היא מבוססת על העובדות המופיעות בכתבי הקודש, ולא על רגשות משתנים. לעם ישראל לא הייתה סיבה לדאגה כי…

…כַּאֲשֶׁר צִוָּה יְהוָה אֶת-מֹשֶׁה וְאַהֲרֹן, כֵּן עָשׂוּ.

שמות יב':28

מוות

וַיְהִי בַּחֲצִי הַלַּיְלָה, וַיהוָה הִכָּה כָל-בְּכוֹר בְּאֶרֶץ מִצְרַיִם, מִבְּכֹר פַּרְעֹה הַיֹּשֵׁב עַל-כִּסְאוֹ, עַד בְּכוֹר הַשְּׁבִי (השבוי) אֲשֶׁר בְּבֵית הַבּוֹר (היושב בכלא)…

וַיָּקָם פַּרְעֹה לַיְלָה, הוּא וְכָל-עֲבָדָיו וְכָל-מִצְרַיִם, וַתְּהִי צְעָקָה גְדֹלָה בְּמִצְרָיִם; כִּי-אֵין בַּיִת אֲשֶׁר אֵין-שָׁם מֵת.

וַיִּקְרָא לְמֹשֶׁה וּלְאַהֲרֹן לַיְלָה, וַיֹּאמֶר, "קוּמוּ, צְּאוּ מִתּוֹךְ עַמִּי, גַּם-אַתֶּם גַּם-בְּנֵי יִשְׂרָאֵל; וּלְכוּ עִבְדוּ אֶת-יְהוָה כְּדַבֶּרְכֶם. גַּם-צֹאנְכֶם גַּם-בְּקַרְכֶם קְחוּ כַּאֲשֶׁר דִּבַּרְתֶּם וָלֵכוּ; וּבֵרַכְתֶּם גַּם-אֹתִי."

וַיַּעֲשׂוּ כָּל-בְּנֵי יִשְׂרָאֵל, כַּאֲשֶׁר צִוָּה יְהוָה אֶת-מֹשֶׁה וְאֶת-אַהֲרֹן, כֵּן עָשׂוּ. וַיְהִי בְּעֶצֶם הַיּוֹם הַזֶּה, הוֹצִיא יְהוָה אֶת-בְּנֵי יִשְׂרָאֵל מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם…

שמות יב':32-29, 51-50

אלוהים היה רב חסד עם פרעה. הוא העניק לו הזדמנויות רבות לשחרר את בני ישראל, אך פרעה סרב. אלוהים אמר שישפוט את המצרים, וכך בדיוק עשה. יהוה איננו כמונו. אנו עשויים לאיים על ילדינו מתוך רצון לחנך אותם, ולא לממש את האיום. אבל אלוהים תמיד עומד בדברו.

מצד שני, התנסו בני ישראל בחסדו של אלוהים משום שהאמינו בו. הם שמו את מבטחם בדברו. בעודו מבצע את משפטו במצרים, בכל פעם שראה את הדם על משקוף הדלת, פסח מלאך יהוה על אותו הבית. הבכור נותר בחיים - אך רק משום שהשה מת. כך היה מאז ומעולם. אלוהים קיבל את הקורבן שהביא הבל כתשלום המוות שניתן כתחליף למותו של הבל עצמו. כאשר הציע אברהם את יצחק כקורבן, מת האיִל במקומו של יצחק. כעת גם בפסח, מות השה החליף את מות הבן הבכור.

קורבנות חלופיים אלה היו ביטוי מוחשי וחזותי לאמון שהיה לכל אדם ואדם ביהוה כבמושיעו. מכיוון שהם האמינו שניתן לבטוח באלוהים, הם צייתו לו. אלוהים אמר,

"וְהָיָה הַיּוֹם הַזֶּה לָכֶם לְזִכָּרוֹן, וְחַגֹּתֶם אֹתוֹ חַג לַיהוָה; לְדֹרֹ֣תֵיכֶם, חֻקַּ֥ת עוֹלָ֖ם תְּחָגֻּֽהוּ."

שמות יב':14

"וְהָיָה כִּי-יִשְׁאָלְךָ בִנְךָ מָחָר לֵאמֹר מַה-זֹּאת; וְאָמַרְתָּ אֵלָיו, בְּחֹזֶק יָד הוֹצִיאָנוּ יְהוָה מִמִּצְרַיִם, מִבֵּית עֲבָדִים."

שמות יג':14

בכל שנה, כאשר חוגגים בני ישראל את הפסח, הם זוכרים שאלוהים הוא חזק וכל-יכול אשר קיים את דברו בנאמנות. ניתן לסמוך עליו. יש לו היסטוריה אמינה שמוכיחה זאת. הוא האל אותו הייתם רוצים כחבר שלכם.

אך לא בני ישראל בלבד קבלו תזכורת לעובדות אלו. גם כל יתר עמי העולם שהיו עדים למאורעות האלו יקבלו תזכורת. העם הנבחר החל למלא אחר היעוד שנקבע לו בכיתת הלימוד הגלובאלית.

פרק 8

1 ים סוף

כאשר החלו בני ישראל במסעם הארוך, היו אספסוף פרוע. המצרים זרזו את יציאתם בכך שהעמיסו עליהם דברים יקרי ערך. בלא שהות לארוז את חפציהם בצורה מסודרת, יצאו בחיפזון רב, מובילים את מקניהם לפניהם. הַכפילו נתונים אלה במספרם המשוער - שניים וחצי מליון איש - ותבינו את גודל המהומה! משה היה המנהיג המוביל, אבל איך ניתן לצעוק, "מכאן!" לקהל כה גדול של אנשים? אלוהים פתר את הבעיה.

וַיהוָה הֹלֵךְ לִפְנֵיהֶם יוֹמָם בְּעַמּוּד עָנָן לַנְחֹתָם הַדֶּרֶךְ, וְלַיְלָה בְּעַמּוּד אֵשׁ, לְהָאִיר לָהֶם, לָלֶכֶת יוֹמָם וָלָיְלָה.

שמות יג':21

עם הדרכה שכזאת, יכול היה כל אדם להתארגן בזריזות. כל שהיה עליהם לעשות הוא להביט קדימה, ללכת בעקבות אותו ענן ועמוד אש ולשים את מבטחם באלוהים שינחה אותם. הייתה זו שליטה בסדר גודל מירבי על ציבור עצום!

חרטות

עוד לא החל עם ישראל במסע וכבר היו לפרעה חרטות. הוא אמר,

"…מַה-זֹּאת עָשִׂינוּ, כִּי-שִׁלַּחְנוּ אֶת-יִשְׂרָאֵל מֵעָבְדֵנוּ."

שמות יד':5

פרעה מאבד את עבדיו - את כל העובדים עבורו ללא שכר!

וַיֶּאְסֹר אֶת-רִכְבּוֹ; וְאֶת-עַמּוֹ לָקַח עִמּוֹ… וַיִּרְדְּפוּ מִצְרַיִם אַחֲרֵיהֶם וַיַּשִּׂיגוּ אוֹתָם חֹנִים עַל-הַיָּם, כָּל-סוּס רֶכֶב פַּרְעֹה, וּפָרָשָׁיו וְחֵילוֹ…

שמות יד':9,6

בני ישראל היו מוקפים כשהים בצידם האחד וצבא מצרים בצידם השני. הם היו לכודים.

…וַיִּשְׂאוּ בְנֵי-יִשְׂרָאֵל אֶת-עֵינֵיהֶם וְהִנֵּה מִצְרַיִם נֹסֵעַ אַחֲרֵיהֶם וַיִּירְאוּ מְאֹד…

וַיֹּאמֶר מֹשֶׁה אֶל-הָעָם, "אַל-תִּירָאוּ, הִתְיַצְּבוּ וּרְאוּ אֶת-יְשׁוּעַת יְהוָה, אֲשֶׁר-יַעֲשֶׂה לָכֶם הַיּוֹם…"

שמות יד':13,10

ישועה

משה הזכיר לעם שיהוה הוא מושיע שנוכח תמיד. כתבי הקודש אומרים,

…וַיִּסַּע עַמּוּד הֶעָנָן מִפְּנֵיהֶם, וַיַּעֲמֹד מֵאַחֲרֵיהֶם. וַיָּבֹא בֵּין מַחֲנֵה מִצְרַיִם וּבֵין מַחֲנֵה יִשְׂרָאֵל, וַיְהִי הֶעָנָן וְהַחֹשֶׁךְ, וַיָּאֶר אֶת-הַלָּיְלָה; וְלֹא-קָרַב זֶה אֶל-זֶה כָּל-הַלָּיְלָה.

וַיֵּט מֹשֶׁה אֶת-יָדוֹ עַל-הַיָּם, וַיּוֹלֶךְ יְהוָה אֶת-הַיָּם בְּרוּחַ קָדִים עַזָּה כָּל-הַלַּיְלָה, וַיָּשֶׂם אֶת-הַיָּם לֶחָרָבָה; וַיִּבָּקְעוּ הַמָּיִם. וַיָּבֹאוּ בְנֵי-יִשְׂרָאֵל בְּתוֹךְ הַיָּם בַּיַּבָּשָׁה; וְהַמַּיִם לָהֶם חוֹמָה, מִימִינָם וּמִשְּׂמֹאלָם.

שמות יד':22-19

בעוד אלוהים מעכב את המצרים, חצו בני ישראל את הים על קרקע יבשה. כשהגיעו בבטחה לגדה השנייה,

וַיִּרְדְּפוּ מִצְרַיִם וַיָּבֹאוּ אַחֲרֵיהֶם… אֶל-תּוֹךְ הַיָּם. וַיְהִי בְּאַשְׁמֹרֶת הַבֹּקֶר, וַיַּשְׁקֵף יְהוָה אֶל-מַחֲנֵה מִצְרַיִם… וַיָּהָם אֵת מַחֲנֵה מִצְרָיִם. וַיָּסַר אֵת אֹפַן מַרְכְּבֹתָיו, וַיְנַהֲגֵהוּ בִּכְבֵדֻת…

וַיֹּאמֶר יְהוָה אֶל-מֹשֶׁה, נְטֵה אֶת-יָדְךָ עַל-הַיָּם; וְיָשֻׁבוּ הַמַּיִם עַל-מִצְרַיִם, עַל-רִכְבּוֹ וְעַל-פָּרָשָׁיו."

וַיָּשֻׁבוּ הַמַּיִם וַיְכַסּוּ אֶת-הָרֶכֶב וְאֶת-הַפָּרָשִׁים, לְכֹל חֵיל פַּרְעֹה, הַבָּאִים אַחֲרֵיהֶם בַּיָּם; לֹא-נִשְׁאַר בָּהֶם עַד-אֶחָד.

וַיַּרְא יִשְׂרָאֵל אֶת-הַיָּד הַגְּדֹלָה אֲשֶׁר עָשָׂה יְהוָה בְּמִצְרַיִם, וַיִּירְאוּ הָעָם אֶת-יְהוָה; וַיַּאֲמִינו בַּיהוָה, וּבְמֹשֶׁה עַבְדּוֹ.

שמות יד':26-23, 28, 31

יהוה הפגין בפני העולם שצפה שהוא אל שניתן לסמוך עליו בעת צרה - כשם שניתן לסמוך על חבר טוב.

2 לחם ומים

כשעזבו בני ישראל את מצרים,

…וְלֹא-נָחָם אֱלֹהִים דֶּרֶךְ אֶרֶץ פְּלִשְׁתִּים, כִּי קָרוֹב הוּא; כִּי אָמַר אֱלֹהִים, "פֶּן-יִנָּחֵם הָעָם בִּרְאֹתָם מִלְחָמָה וְשָׁבוּ מִצְרָיְמָה." וַיַּסֵּב אֱלֹהִים אֶת-הָעָם דֶּרֶךְ הַמִּדְבָּר…

שמות יג':18-17

אזור שומם זה היה אמנם נקי מאויבים, אך היה בו גם מעט מאד מזון.

וַיִּלּוֹנוּ כָּל-עֲדַת בְּנֵי-יִשְׂרָאֵל עַל-מֹשֶׁה וְעַל-אַהֲרֹן בַּמִּדְבָּר. וַיֹּאמְרוּ אֲלֵהֶם בְּנֵי יִשְׂרָאֵל, מִי-יִתֵּן מוּתֵנוּ בְיַד יְהוָה בְּאֶרֶץ מִצְרַיִם, בְּשִׁבְתֵּנוּ עַל-סִיר הַבָּשָׂר, בְּאָכְלֵנוּ לֶחֶם לָשֹׂבַע; כִּי-הוֹצֵאתֶם אֹתָנוּ אֶל-הַמִּדְבָּר הַזֶּה, לְהָמִית אֶת-כָּל-הַקָּהָל הַזֶּה בָּרָעָב.

שמות טז':3-2

העם התלונן, והאנשים אפילו רצו לחזור ולהיות עבדים. גישתם כלפי אלוהים מעציבה, שכן אלוהים הוכיח שהוא עומד על המשמר בדאגתו להם ושאין לו כל כוונה לזנוח אותם. היה עליהם לבקש מאלוהים מזון. אבל הם בחרו להתלונן.

לחם ושֹלָוִים

וַיְדַבֵּר יְהוָה אֶל-מֹשֶׁה לֵּאמֹר, "שָׁמַעְתִּי אֶת-תְּלוּנֹּת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל, דַּבֵּר אֲלֵהֶם לֵאמֹר, 'בֵּין הָעַרְבַּיִם תֹּאכְלוּ בָשָׂר, וּבַבֹּקֶר תִּשְׂבְּעוּ-לָחֶם; וִידַעְתֶּם כִּי אֲנִי יְהוָה אֱלֹהֵיכֶם.'"

וַיְהִי בָעֶרֶב, וַתַּעַל הַשְּׂלָו, וַתְּכַס אֶת-הַמַּחֲנֶה; וּבַבֹּקֶר הָיְתָה שִׁכְבַת הַטַּל, סָבִיב לַמַּחֲנֶה. וַתַּעַל שִׁכְבַת הַטָּל; וְהִנֵּה עַל-פְּנֵי הַמִּדְבָּר דַּק מְחֻסְפָּס, דַּק כַּכְּפֹר עַל-הָאָרֶץ. וַיִּרְאוּ בְנֵי יִשְׂרָאֵל וַיֹּאמְרוּ אִישׁ אֶל-אָחִיו "מָן הוּא?" כִּי לֹא יָדְעוּ מַה-הוּא; וַיֹּאמֶר מֹשֶׁה אֲלֵהֶם, "הוּא הַלֶּחֶם, אֲשֶׁר נָתַן יְהוָה לָכֶם לְאָכְלָה."

שמות טז':15-11

אלוהים סיפק להם בשר ולחם, והם אפילו לא היו צריכים לעבוד לשם כך. כל בוקר, בעודם אוספים את לחם יומם, הם קיבלו תזכורת: אל נאמן ואמין מספק לנו את צורכינו.

ללחם הייתה משמעות נוספת מעבר להיותו מזון. אלוהים אמר,

"…וְיָצָא הָעָם וְלָקְטוּ דְּבַר-יוֹם בְּיוֹמוֹ, לְמַעַן אֲנַסֶּנּוּ הֲיֵלֵךְ בְּתוֹרָתִי אִם-לֹא."

שמות טז':4

היה זה מבחן נוסף עם אותו מסר - "סמכו עלי". אלוהים אמר לאנשים לאסוף כמות לחם שתספיק לצרכיהם אך ורק ליום אחד. היה זה מבחן קל, דומה לזה שנתן אלוהים לאדם וחוה בגן-עדן.

וְלֹא-שָׁמְעוּ אֶל-מֹשֶׁה, וַיּוֹתִרוּ אֲנָשִׁים מִמֶּנּוּ עַד-בֹּקֶר, וַיָּרֻם תּוֹלָעִים, וַיִּבְאַשׁ…

שמות טז':20

היה זה מבחן קל בעל השלכות מזעריות, אבל באמצעותו למד העם שיהוה מתכוון למה שהוא אומר ושיש לסמוך עליו. חוסר ציות היה כרוך בסיכונים.

כֹּה-אָמַר יְהוָה גֹּאַלְךָ קְדוֹשׁ יִשְׂרָאֵל: "אֲנִי יְהוָה אֱלֹהֶיךָ מְלַמֶּדְךָ לְהוֹעִיל, מַדְרִיכְךָ בְּדֶרֶךְ תֵּלֵךְ."

ישעיהו מח':17

מים

וַיִּסְעוּ כָּל-עֲדַת בְּנֵי-יִשְׂרָאֵל מִמִּדְבַּר-סִין, לְמַסְעֵיהֶם עַל-פִּי יְהוָה; וַיַּחֲנוּ בִּרְפִידִים, וְאֵין מַיִם לִשְׁתֹּת הָעָם. וַיָּרֶב הָעָם עִם-מֹשֶׁה, וַיֹּאמְרוּ, "תְּנוּ-לָנוּ מַיִם וְנִשְׁתֶּה… לָמָּה זֶּה הֶעֱלִיתָנוּ מִמִּצְרַיִם, לְהָמִית אֹתִי וְאֶת-בָּנַי וְאֶת-מִקְנַי בַּצָּמָא?"

וַיִּצְעַק מֹשֶׁה אֶל-יְהוָה לֵאמֹר, "מָה אֶעֱשֶׂה לָעָם הַזֶּה? עוֹד מְעַט וּסְקָלֻנִי."

שמות יז':4-1

לא ממש דוגמה ללמידה מלקחי העבר. העם שוב היה במצב רוח נרגן ומתלונן, אלא שהפעם מדובר היה במחסור במים.

וַיֹּאמֶר יְהוָה אֶל-מֹשֶׁה… וּמַטְּךָ אֲשֶׁר הִכִּיתָ בּוֹ אֶת-הַיְאֹר, קַח בְּיָדְךָ וְהָלָכְתָּ… הִנְנִי עֹמֵד לְפָנֶיךָ שָּׁם עַל-הַצּוּר בְּחֹרֵב, וְהִכִּיתָ בַצּוּר וְיָצְאוּ מִמֶּנּוּ מַיִם, וְשָׁתָה הָעָם."

וַיַּעַשׂ כֵּן מֹשֶׁה לְעֵינֵי זִקְנֵי יִשְׂרָאֵל.

שמות יז':6-5

מידי פעם אנו נתקלים בשחזור הנס הזה על ידי אמן כזה או אחר. משה מצויר אוחז במטהו כשהוא עומד לצדו של סלע וזרם דק של מים קולח מתוך האבן לאדמה. האמת היא, שקרוב לוודאי שהיה זה מפל גועש. הייתה התנפלות של ההמון הצמא על המים, ואיתם כל המקנה שלהם. לא היה זה זרזיף מים כי אם שיטפון. המקרא אומר,

פָּתַח צוּר וַיָּזוּבוּ מָיִם; הָלְכוּ בַּצִּיּוֹת נָהָר. (כלומר, אלוהים פתח את הסלע, ופרצו ממנו מים אשר זרמו במדבר כמו נהר)

תהלים קה':41

חסד

שוב סיפק אלוהים את צרכי העם למרות היותו חצוף ותובעני. אלוהים יכול היה להשתמש בשוט - לומר להם לשבת יפה ולהתנהג כיאות, אבל אלוהים העניק להם מחסדו - אהבה שלא היו ראויים לה. הוא העניק להם הזדמנות ללמוד להכיר אותו טוב יותר.

אנחנו יכולים לשפוט את בני ישראל בחומרה על שהתנהגו כילדים מתפרעים, אולם אחת הבעיות הגדולות ביותר של בני ישראל הייתה, שלא היה להם מושג כיצד עליהם להתנהג. לא היה ברור להם מה נכון ומה לא נכון לעשות. כמו ילדים קטנים, הם נזקקו להסברים ביחס לעובדות אלו. וזה בדיוק הדבר שאלוהים עמד לעשות.

3 עשרת הדברות

מדוע מעשים מסוימים נחשבים לחיוביים ואילו אחרים לשליליים? ממה מורכב החטא? זהו ויכוח ישן נושן.

על מנת להבהיר את הנושא, החל אלוהים את הגילוי המשמעותי הבא ביחס לאופיו. אם להשתמש במשל כיתת הלימוד הגלובאלית, עמד העם הנבחר לכתוב על הלוח את הגדרתו של האל הייחודי למילים כמו 'צדיק', 'ללא חטא', 'טהור'. האדם עמד ללמוד מהי המשמעות של לשקף את צלם אלוהים.

כלי עזר חזותי

בַּחֹדֶשׁ הַשְּׁלִישִׁי לְצֵאת בְּנֵי-יִשְׂרָאֵל מֵאֶרֶץ מִצְרָיִם… וַיָּבֹאוּ מִדְבַּר סִינַי… וַיִּחַן-שָׁם יִשְׂרָאֵל נֶגֶד הָהָר.

שמות יט':2-1

אלוהים אמר למשה,

"וְהִגְבַּלְתָּ אֶת-הָעָם סָבִיב לֵאמֹר, 'הִשָּׁמְרוּ לָכֶם עֲלוֹת בָּהָר וּנְגֹעַ בְּקָצֵהוּ; כָּל-הַנֹּגֵעַ בָּהָר מוֹת יוּמָת.'"

שמות יט':12

הגבולות ביטאו את ההפרדה בין אלוהים לאדם עקב החטא. כל מי שיחצה את הקו, צפוי למיתה.

וַיְהִי בַיּוֹם הַשְּׁלִישִׁי בִּהְיֹת הַבֹּקֶר, וַיְהִי קֹלֹת וּבְרָקִים וְעָנָן כָּבֵד עַל-הָהָר, וְקֹל שֹׁפָר חָזָק מְאֹד; וַיֶּחֱרַד כָּל-הָעָם אֲשֶׁר בַּמַּחֲנֶה.

שמות יט':16

בדיוק כשם שעושי סרטים משתמשים במוסיקה ובתפאורה על מנת להבליט את הנושא של סרטם, כך הכין גם יהוה בתשומת לב רבה את הבימה, כדי לבסס את עובדת היותו אל גדול, ושאין להקל ראש בקדושתו.

וְהַר סִינַי עָשַׁן כֻּלּוֹ, מִפְּנֵי אֲשֶׁר יָרַד עָלָיו יְהוָה בָּאֵשׁ; וַיַּעַל עֲשָׁנוֹ כְּעֶשֶׁן הַכִּבְשָׁן, וַיֶּחֱרַד כָּל-הָהָר מְאֹד…

שמות יט':18

אלוהים ירד אל ראש ההר ומשה עלה אל ראש ההר, ומשם דיבר אלוהים בנותנו למשה ולעם עשרה חוקים. ארבעה מהחוקים התמקדו במערכת היחסים בין אלוהים לאדם, בעוד שהשישה האחרים - על האופן שבו צריכים בני האדם לנהוג איש כלפי זולתו.

כל אחד מהחוקים תיאר כיצד לבנות ולשמר אמון. כפי שכבר ראינו, אמון הוא הבסיס לכל קשר חברי - בין אם זה במשפחה, בעסקים או בממשלה. בלי אמון, מערכות יחסים מתפרקות ומסתיימות בכעס ובחרדה, בצער ובמצוקה, במרירות ובריבים. בסופו של דבר מתארות עשר הדברות הללו את מה שאלוהים רואה כנכון וכלא נכון. להלן הרשימה שנתן יהוה למשה:

חוק מספר 1

"אָנֹכִי יְהוָה אֱלֹהֶיךָ… לֹא-יִהְיֶה לְךָ אֱלֹהִים אֲחֵרִים עַל-פָּנָי."

שמות כ':3-2

מובן מאיליו שיהוה אלוהים יאסור את עבודת השטן, שהוא…

אֵל הָעוֹלָם הַזֶּה…

אגרת שאול השניה לקורינתיים ד':4

השטן הוא שקרן, הורס מערכות יחסים - משפחות, חברים ואפילו אומות שלמות. לעבוד אותו יהיה טיפשי ביותר. אינכם יכולים לסמוך עליו. אולם מצווה זו ממשיכה אל מעבר לעבודת השטן. היה זה כאילו אומר אלוהים לבני ישראל, "נכון תעשו אם תכבדו אותי כאלוהיכם, שכן אני יהוה, אך אל תסמכו על האלים האלו של המצרים וגם לא על אלילים כלשהם אחרים. סגידה לאלים אחרים היא מעשה שגוי. זהו הדבר אותו אני מכנה חטא." אך מדוע זה התנגד יהוה אלוהים באופן כה נחרץ לעבודת האלים האחרים? הרי לבטח ניתן לעבוד את אלוהים ביחד עם עוד כמה אלים בו זמנית.

התשובה לשאלה זו קשורה לזהותם של האלים והאלות - מי הם ומנין באו. מיד נתייחס לנושא זה, אך בשלב זה כל שעלינו לדעת הוא, שיהוה הבהיר מפורשות ש…

יהוָה אֱלֹהִים אֱמֶת, הוּא-אֱלֹהִים חַיִּים וּמֶלֶךְ עוֹלָם…

ירמיהו י':10

על מנת לשקף את דמותו של אלוהים, על האדם לעבוד את יהוה בלבד - את האל שנתן הבטחות לאברהם, ליצחק וליעקב. לסמוך על אלוהות אחרת כלשהי זו טעות. זהו חטא.

יש המאמינים שכל האלים והאלות הם דרכים רבות לביטויה של ישות עליונה אחת. כפי שניווכח לדעת, כתבי הקודש שוללים אפשרות זו.

יש הסוגדים לרוחם של העצים, של הנחלים, או של אבות שהלכו לעולמם. המקרא מדגיש ומצהיר שיש לעבוד את אלוהים בלבד. רק לו יש לתת את הכבוד בדרך זו.

חוק מספר 2

"לֹא-תַעֲשֶׂה לְךָ פֶסֶל וְכָל-תְּמוּנָה אֲשֶׁר בַּשָּׁמַיִם מִמַּעַל וַאֲשֶׁר בָּאָרֶץ מִתָּחַת; וַאֲשֶׁר בַּמַּיִם מִתַּחַת לָאָרֶץ. לֹא-תִשְׁתַּחֲוֶה לָהֶם וְלֹא תָעָבְדֵם…"

שמות כ':5-4

למצווה זו שני מרכיבים.

- • אלוהים אסר על בני האדם להשתחוות לצלמים, לתמונות או לסמלים שמייצגים אותו.

"אֲנִי יְהוָה, הוּא שְׁמִי; וּכְבוֹדִי לְאַחֵר לֹא-אֶתֵּן, וּתְהִלָּתִי לַפְּסִילִים."

ישעיהו מב':8

יש דתות הטוענות לעבודת אלוהים אך כוללות הערצה של סמלים, פסלים ותמונות בעבודת הפולחן שלהם. הם טוענים שהצלם רק מייצג את אלוהים. אך אלוהים אסר על בני האדם לסגוד לדמויות שמייצגות אותו, שכן נטייתו הטבעית של האדם מובילה אותו לסגוד לדימוי במקום לאלוהים עצמו.

וַיַּעַבְדוּ אֶת-עֲצַבֵּיהֶם; וַיִּהְיוּ לָהֶם לְמוֹקֵשׁ.

תהילים קו':36

בנוסף לכך, אלוהים הוא רוח. כל תמונה או צלם שלו היא המצאה של מוח האדם.

- • אלוהים גם אסר על בני האדם לעבוד תמונות, סמלים ופסלים של אלים אחרים.

לֹא תַעֲשׂוּן אִתִּי; אֱלֹהֵי כֶסֶף וֵאלֹהֵי זָהָב, לֹא תַעֲשׂוּ לָכֶם.

שמות כ':23

הסיבה לכך שאלוהים אסר לסגוד לרוחות, לפסלים ולאלוהויות אחרות הייתה עצם זהותם. כאשר הילל בן-שחר מרד ביהוה, הצטרף שליש מצבא המלאכים למרד. ראינו שאותן רוחות מרדניות הושלכו מגן-העדן - הילל בן שחר נעשה לשטן והמלאכים הסרבנים - לשדים. אלוהים אסר על עבודת אלים ואלות אחרים מכיוון שלמעשה היו אלה שדים.

"…אֶלָּא מַה שֶּׁהַגּוֹיִם מַקְרִיבִים, לַשֵּׁדִים הֵם מַקְרִיבִים וְלֹא לֵאלֹהִים; וְאֵינֶנִּי רוֹצֶה שֶׁתִּהְיוּ שֻׁתָּפִים לַשֵּׁדִים."

אגרת שאול הראשונה לקורינתים י':21-20

ראינו קודם לכן ש…

…הֲרֵי הַשָּׂטָן עַצְמוֹ מִתְחַפֵּשׂ לְמַלְאַךְ אוֹר.

אגרת שאול השניה לקורינתים יא':14

באותו האופן, מתחזים השדים לאלים ולאלות - כצלמים וכפסלים. ראיתי צלמים ופסלים שנבנו עם חורים בגבם שנועדו לאפשר לרוח שלהם להיכנס ולצאת כרצונה. במידה מסוימת, שמשו הצלמים כמסכה לשדים. אך למסכות מטרה אחת ויחידה - לכסות ולהטעות. השטן כמו גם השדים, הינם רמאים. אין לתת בהם אמון. אלוהים רואה את טובתנו לנגד עיניו כאשר הוא אוסר עלינו…

…לִפְנוֹת לרוּחוֹת מַּתְעוֹת וְלתּוֹרֹת הַשֵּׁדִים

אגרת שאול הראשונה לטימותיאוס ד':1

במקום זה עלינו לבטוח באלוהים,

…הָאֱלֹהִים - אֲשֶׁר אֵינוֹ מְכַזֵּב…

אגרת שאול אל טיטוס א':2

הבעיה עם אלילים וצלמים היא, שהם חלק מהתרמית של השדים. כתבי הקודש אומרים לנו לעצור ולחשוב! כאשר אדם בונה צלם,

חֶצְיוֹ שָׂרַף בְּמוֹ-אֵשׁ, עַל-חֶצְיוֹ בָּשָׂר יֹאכֵל, יִצְלֶה צָלִי וְיִשְׂבָּע; אַף-יָחֹם וְיֹאמַר הֶאָח, חַמּוֹתִי רָאִיתִי אוּר. וּשְׁאֵרִיתוֹ, לְאֵל עָשָׂה לְפִסְלוֹ; יסגוד- (יִסְגָּד-) לוֹ וְיִשְׁתַּחוּ וְיִתְפַּלֵּל אֵלָיו, וְיֹאמַר, "הַצִּילֵנִי, כִּי אֵלִי אָתָּה."

וְלֹא-יָשִׁיב אֶל-לִבּוֹ וְלֹא דַעַת וְלֹא-תְבוּנָה לֵאמֹר, "חֶצְיוֹ שָׂרַפְתִּי בְמוֹ-אֵשׁ וְאַף אָפִיתִי עַל-גֶּחָלָיו לֶחֶם, אֶצְלֶה בָשָׂר וְאֹכֵל; וְיִתְרוֹ לְתוֹעֵבָה אֶעֱשֶׂה (לאליל)? לְבוּל עֵץ אֶסְגּוֹד?"…"הֲלוֹא שֶׁקֶר בִּימִינִי?"

ישעיה מד':17-16; 20-19

המקרא אומר שאלילים הם תרמית שרקמו השדים.

…עֲצַבֵּיהֶם כֶּסֶף וְזָהָב; מַעֲשֵׂה יְדֵי אָדָם. פֶּה-לָהֶם וְלֹא יְדַבֵּרוּ; עֵינַיִם לָהֶם וְלֹא יִרְאוּ. אָזְנַיִם לָהֶם וְלֹא יִשְׁמָעוּ; אַף לָהֶם וְלֹא יְרִיחוּן. יְדֵיהֶם וְלֹא יְמִישׁוּן; רַגְלֵיהֶם וְלֹא יְהַלֵּכוּ; לֹא-יֶהְגּוּ בִּגְרוֹנָם.
כְּמוֹהֶם יִהְיוּ עֹשֵׂיהֶם; כֹּל אֲשֶׁר-בֹּטֵחַ בָּהֶם.

תהלים קטו':8-4

אלוהים רוצה שבני האדם יתנו אמון בו, לא באלילים ואלילות בני-שטן שמסתתרים מאחרי צלמים חסרי חיים.

נוכל להמשיך בנושא זה עוד ועוד, שכן למקרא יש הרבה מה לומר בנושא. ברור לגמרי, שמתן כבוד ויקר לצלם הוא חטא - זוהי עבודת השטן. היא פוגמת בדמותו של אלוהים אותה עוּצב האדם לשקף.

האלילים יכולים להיות שונים ומגוונים. אין הם בהכרח צְלמים של אלוהויות או רוחות. אפשר לסגוד לציפורים, לבהמות, לאבנים, לאדמה, לכסף, למוסיקה, למשפחה, למעמד, לחינוך, לעסקים, לבית או לרכב - מספר אינסופי של "דברים".

חוק מספר 3

"לֹא תִשָּׂא אֶת-שֵׁם-יְהוָה אֱלֹהֶיךָ לַשָּׁוְא; כִּי לֹא יְנַקֶּה יְהוָה אֵת אֲשֶׁר-יִשָּׂא אֶת-שְׁמוֹ לַשָּׁוְא."

שמות כ':7

על בני האדם לכבד את אלוהים בקדושתו. ראינו מוקדם יותר שהמילה קדוש פירושה ייחודי, אחד ויחיד, נפרד. היא נוגדת את המילים כללי, המוני. אלוהים לא רצה שבני האדם ישאו את שמו באופן שיחלל אותו, הוא לא רצה שיעשו שימוש בשמו כבמילה המונית. מעשה שכזה יש בו חוסר כבוד. זהו חטא.

חוק מספר 3 היה גם הוא ברור. על מנת לשקף את דמותו הטהורה של יהוה, על האדם לכבד את הנעלה מכל.

אם אי פעם אמרת "אעשה כך וכך, אם ירצה השם" בלי כוונה לקיים את דברך, הרי שהפגנת חוסר כבוד כלפי שמו של אלוהים ועברת על חוק זה. אם אי פעם אמרתם "אני נשבע באלוהים שלא עשיתי כך וכך" בעוד שידעתם שאתם אשמים, הרי שעשיתם שימוש לא נכון בשמו של אלוהים.

חוק מספר 4

"זָכוֹר אֶת-יוֹם הַשַּׁבָּת לְקַדְּשׁוֹ. שֵׁשֶׁת יָמִים תַּעֲבֹד, וְעָשִׂיתָ כָּל-מְלַאכְתֶּךָ. וְיוֹם הַשְּׁבִיעִי שַׁבָּת לַיהוָה אֱלֹהֶיךָ: לֹא-תַעֲשֶׂה כָל-מְלָאכָה…"

שמות כ':10-8

אלוהים אמר לבני ישראל שעליהם לשמור את היום השביעי בשבוע, הוא יום השבת, כיום מנוחה. יום מיוחד זה יזכיר לכולם בכיתה הגלובלית שאלוהים בחר בהם כבשליחיו הייחודיים, כאחד ויחיד מסוגו. המקרא אומר,

וְאַתָּה דַּבֵּר אֶל-בְּנֵי יִשְׂרָאֵל לֵאמֹר, אַךְ אֶת-שַׁבְּתֹתַי תִּשְׁמֹרוּ; כִּי אוֹת הִיא בֵּינִי וּבֵינֵיכֶם לְדֹרֹתֵיכֶם, לָדַעַת כִּי אֲנִי יְהוָה מְקַדִּשְׁכֶם.

שמות לא':13

אלוהים רצה שבני ישראל יכבדו את השבת כסימן מיוחד המבדיל אותם והמצביע על הייחוד שלהם.

חוק מספר 5

"כַּבֵּד אֶת-אָבִיךָ וְאֶת-אִמֶּךָ…"

שמות כ':11

לא את אלוהים לבדו יש לכבד, אלא שעל הילדים לתת כבוד להוריהם. על מנת שמשפחה תתפקד כיאות עליה להימנע מחוצפה, מהתעלמות, מוויכוחים, החמצת פנים, רוגז, ביקורת - כל אלה הם מעשים וגישות שמבטאים חוסר כבוד. על המשפחה להיות מקום של שלווה, לא של עוינות. על הילדים לבטוח בהוריהם, ועל ההורים להיות ראויים לאמון. אלוהים רצה אווירה משפחתית שבה ילדים יפרחו, שישררו בה שלום וביטחון.

חוק מספר 6

"לֹא תִרְצָח."

שמות כ':13

אלוהים ברא את האדם בצלמו ובדמותו, ולכן זהו חטא לקחת את חייו של אדם אחר. אין זה כפי שמאמינות דתות מסוימות, שאם נהרוג אדם, הוא פשוט ייוולד שוב במקום אחר. כל אדם ואדם זוכה לפרק חיים אחד, ויש להתייחס לחיים אלה בתשומת לב ואכפתיות רבה. זהו חטא לרצוח בן אנוש אחר.

אבל אלוהים לא חשב על מעשה הרצח בלבד - הוא התייחס גם לכוונה העומדת מאחורי המעשה. המקרא אומר לנו…

שֶׁהֲרֵי דְּבַר הָאֱלֹהִים חַי וּפוֹעֵל,… וּבוֹחֵן מַחְשְׁבוֹת הַלֵּב וְכַוָּנוֹתָיו.

…אֵין שׁוּם נִבְרָא נִסְתָּר מֵעֵינָיו, הַכֺּל חָשׂוּף וְגָלוּי לְעֵינֵי מִי שֶׁלְּפָנָיו עָלֵינוּ לָתֵת דִּין וְחֶשְׁבּוֹן.

האגרת אל העברים ד':13-12

בגלל שיהוה רואה את ליבו של האדם, הוא נותן לרצח פירוש הרבה יותר רחב מזה שלנו.

"שְׁמַעְתֶּם כִּי נֶאֱמַר לָרִאשֹׁנִים לֹא תִרְצָח וַאֲשֶׁר יִרְצַח חַיָּב הוּא לְבֵית דִּין׃ וַאֲנִי אֹמֵר לָכֶם כָּל אֲשֶׁר יִקְצֹף עַל אָחִיו חִנָּם חַיָּב הוּא לְבֵית דִּין… וַאֲשֶׁר נָבָל יִקְרָא לוֹ הוּא מְחֻיַּב אֵשׁ גֵּיהִנֹּם:

"שְׁמַעְתֶּם כִּי נֶאֱמַר לָרִאשׁוֹנִים 'לֹא תִּרְצַח', וְ'כָל רוֹצֵחַ יְחֻיַּב לְדִין'. וַאֲנִי אוֹמֵר לָכֶם: כָּל הַכּוֹעֵס עַל אָחִיו יְחֻיַּב לְדִין; הָאוֹמֵר לְאָחִיו 'רֵיק' יְחֻיַּב לְמִשְׁפַּט הַסַּנְהֶדְרִין; וְהָאוֹמֵר 'אֱוִיל' דִּינוֹ אֵשׁ גֵּיהִנּוֹם."

מתי ה':22-21

מנקודת מבטו של אלוהים, אם איבד אדם את קור רוחו וכעס ללא סיבה, הרי שלקח על עצמו תפקיד של רוצח. כעסו יכול "להרוג" כל מערכת יחסים בינו לבין האדם עליו הוציא את כעסו. האמון יעלם, ובמקומו ישררו פחד, בושה ואשמה.

חוק מספר 7

"לֹא תִנְאָף."

שמות כ':14

מה שאלוהים אומר הוא, שהזמן המקובל היחיד לקיום יחסי מין הוא לאחר החתונה, ושהאדם היחיד שנכון לחלק איתו קשר אינטימי שכזה הוא בן/בת הזוג שלו/לה נישאנו. לבגוד בבן/בת הזוג משמעו לשבור את מערכת האמון עם חבר/ה קרוב/ה שנתן/ה בך אמון. אמון שנשבר מוביל למשפחות הרוסות, לערעור אווירת הביטחון שבה צריכים ילדים לגדול ולפרוח. זוהי הסיבה לכך שהניאוף אסור.

אבל אז הולך אלוהים צעד אחד קדימה. משום שהוא בוחן לבבות הוא יודע מתי יש לאדם מחשבות חטא.

"…כָּל הַמַּבִּיט בְּאִשָּׁה מִתּוֹךְ תַּאֲוָה אֵלֶיהָ כְּבָר נָאַף אוֹתָהּ בְּלִבּו."

מתי ה':28

הרצון לקיים קשר מיני עם מישהו שאינך נשוי לו/לה פירושו חוסר כבוד לאותו איש או אישה - שנבראו בצלם אלוהים. לחמוד בלב פירושו ששברתם את המצווה הזאת - חטאתם. כדי לחיות חיים שמשקפים את צלם אלוהים יש לשמור על מחשבה טהורה ולא רק על טוהר המעשים.

חוק מספר 8

"לֹא תִגְנֹב."

שמות כ':15

אלוהים לא רוצה חברה שנמצאים בה גנבים - הפחד משוד וגניבה מוליד חשדנות. אלוהים הוא זה המספק לכל אדם את זכות הקניין (בעלות על רכוש) והוא רוצה שזכות זו תכובד. גניבה, כמובן כוללת תרמית - בין אם מדובר בהעתקה בשעת מבחן או בהעלמת מיסים. לגנוב, אפילו דבר פעוט, זהו חטא. אלוהים איננו גנב, ואין הוא רוצה שבני האדם יחיו כגנבים.

חוק מספר 9

"לֹא-תַעֲנֶה בְרֵעֲךָ עֵד שָׁקֶר."

שמות כ':12

על האדם להיות תמיד ישר, כי אלוהים לא רוצה לקחת חלק כלשהו ברמאות. מוקדם יותר ראינו שהשטן ושדיו הם רמאים - לא ישרים מעצם טיבם. אבל אלוהים הוא הניגוד המוחלט שלהם. היושר הוא חלק ממהותו. כאשר אלוהים אומר לנו דבר מה, אנו יכולים לסמוך על כך שזו אמת לאמיתה, מכיוון ש…

…חָלִילָה לֵאלֹהִים לְשַּׁקֵּר…

האגרת אל העברים ו':18

רק כאשר אומר האדם אמת ניתן לבטוח בו. כל דבר שהוא פחות מיושר מוחלט מעורר חשדנות וחשש. האשמות שווא, הכפשות, לשון הרע או רכילות - כל אלה הם מעשי חטא על פי חוקי אלוהים. היות שאלוהים אינו שקרן, הוא לא רצה שגם אלה שברא בצלמו יהיו שקרנים.

חוק מספר 10

"לֹא תַחְמֹד בֵּית רֵעֶךָ; לֹא-תַחְמֹד אֵשֶׁת רֵעֶךָ,… וְכֹל אֲשֶׁר לְרֵעֶךָ."

שמות כ':17

אסור לאדם לקנא ברכוש זולתו, ביכולותיו, במראהו או בכל דבר אחר השייך לו. קנאה מובילה לחטא אחר - היא שוברת את האמון.

השטן אמר: "אֶדַּמֶּה לְעֶלְיוֹן" (אעשה את עצמי כמו אל-עליון), כשהוא חומד את מעמדו של אלוהים. לחמוד או לקנא זהו חטא, והדבר אינו מקובל על אלוהים. זו הדרך בה הלך השטן. הקנאה אינה תכונה אלוהית ולפיכך אין לה מקום בחיינו.

עכשיו אני יודע

הסתיים מתן עשרת הדברות.[1] בדיוק כשם שאלוהים נתן חוקים גשמיים ליקום על מנת שהעולם יהיה מקום שבטוח לחיות בו, כך גם עשרת הדברות הללו הינם חוקים לקיום מערכת יחסים, אשר ניתנו מתוך מטרה לברוא סביבה בטוחה ומוגנת לכל חברוּת. כל מצווה ניתנה לאור מהותו ודמותו של אלוהים. האדם ידע עכשיו מה נדרש ממנו על מנת שישקף את צלם אלוהים - את אופיו נטול החטא של אלוהים.

וַיֹּאמֶר יְהוָה אֶל-מֹשֶׁה, "עֲלֵה אֵלַי הָהָרָה וֶהְיֵה-שָׁם וְאֶתְּנָה לְךָ אֶת-לֻחֹת הָאֶבֶן וְהַתּוֹרָה וְהַמִּצְוָה אֲשֶׁר כָּתַבְתִּי לְהוֹרֹתָם."

שמות כד':12

לאדם הייתה נטייה לשנות את החוקים כדי לאפשר לחטא לשכון עימו, לפיכך חרט אלוהים את עשרת הדברות על אבן. עם חלוף הזמן, עלול היה האדם לשכנע את עצמו שרמאות קטנה פה ושם אין בה רע, אולם החוק עדיין יאמר שזוהי התנהגות שגויה.

כעת ידע האדם מה נחשב בעיני יהוה אלוהים כנכון או כשגוי, מהו בעיניו טוב ומהו רע, מהו צדק ומהו חטא.

4 אבוי לי!

בחינה של דתות העולם חושפת שלכל אחת מהן רשימה משלה של חוקי 'עשה ואל תעשה'. חלק מהרשימות הן קצרות יחסית; אחרות מפורטות מאוד וממלאות כרכים שלמים.

רשימות הן דבר די מצחיק - במיוחד רשימות 'עשה ואל תעשה'. אנו מוצאים את עצמנו עוברים על כל פרט ברשימה ומחשבים את מצבנו ביחס למילוי כל אחד מהחוקים. אולם מטרתן של עשרת הדברות שונה מכל קוד מוסרי אחר. תוך התייחסות למכלול כתבי הקודש, ניתן לראות שאלוהים מנחה את נביאיו לענות על שאלות כמו:

באיזו מידה של קפידה יש לציית לעשרת הדברות?

האם ישנם יוצאים מן הכלל?

נניח שאדם סגד לאיזשהו אליל או רוח, האם יזקוף זאת אלוהים לחובתו לעולם ועד?

כמחוקק מושלם, למה ציפה אלוהים?

במה הדבר כרוך

כאשר אדם וחוה חטאו, הם פגמו בצלם הטהור בו נבראו. היות שעשרת הדברות מגלות את אופיו המושלם של אלוהים, הרי שעל ידי מילוי מצוות אלו יכול האדם לשוב ולהתקבל במחיצתו של אלוהים. זה נשמע פשוט למדי! אבל כדי שתהיה לאדם דמות טהורה כמו זו של אלוהים:

1. על האדם לשמור את כל עשר הדברות - כל אחת ואחת מהן!

אֲנִי חוֹזֵר וּמֵעִיד בְּכָל אִישׁ… כִּי חוֹבָה עָלָיו לִשְׁמֺר אֶת כָּל הַתּוֹרָה.

אגרת שאול אל הגלטים ה':3

אינכם יכולים לבחור לכם ארבע ולהתעלם מכל השאר. אלוהים הגדיר זאת במדוייק. על מנת לסגל לעצמך את דמותו הטהורה של אלוהים עליך לציית לכל אחת מהן.

2. על האדם לשמור את כל עשר הדברות בקביעות ובהתמדה,

…הֲרֵי מִי שֶׁמְּקַיֵּם אֶת כָּל הַתּוֹרָה וְנִכְשַָׁל בְּדָבָר אֶחָד, אָשֵׁם הוּא בַּכֺּל.

אגרת יעקב ב':10

שבירת החוק כמוה כגזירת חבל שבו עשרה קשרים. כל שעליך לעשות הוא לחתוך קשר אחד כדי שהחבל כולו יתנתק.באותו האופן, מספיק לשבור חוק אחד כדי שכבר לא נהיה מושלמים.

אם אתם מפרים מצווה אחת - ולו פעם אחת בלבד - הנכם פחות מ"מושלמים" בעיני אלוהים. הדמות (צלם אלוהים שבכם) נפגמה. על צידקתו של האדם להיות שווה לצידקתו של אלוהים, אחרת לא ניתן לשקם את מערכת היחסים ביניהם.

3. לא זו בלבד שעל האדם לשמור את כל מצוות התורה, הוא גם אחראי לחטאים שלא היה מודע להם. משה כתב,

וְאִם-נֶפֶשׁ כִּי תֶחֱטָא, וְעָשְׂתָה אַחַת מִכָּל-מִצְו‍ֹת יְהוָה, אֲשֶׁר לֹא תֵעָשֶׂינָה; וְלֹא-יָדַע וְאָשֵׁם וְנָשָׂא עֲו‍ֹנוֹ.

ויקרא ה':17

בהזדמנות כלשהי לימדתי זוג, וכאשר הגעתי לשלב זה של השיעור, הלם הגבר באגרופו על השולחן וקילל. (בת זוגו הצביעה בפניו על כך שזה עתה שבר את אחד החוקים של אלוהים בעשותו שימוש לא ראוי בשמו!) "אלוהים אינו הוגן!" אמר, "אם זוהי הדרך היחידה בה אני יכול להתקבל אליו, הרי שעשה זאת לבלתי אפשרי. אין שום מצב שאוכל לשמור בשלמות את רשימת החוקים הללו!" האיש הצעיר צדק. כדי שישקף את דמותו של אלוהים, היה עליו להיות מושלם, בדיוק כפי שאלוהים מושלם.

ובכן, מהו הפתרון למצבנו הקשה והמביך? כיצד יכולים אנו להתקבל על ידי אלוהים? כיצד יכולים אנו להגיע לשלמות השווה לשלמות של אלוהים כדי שנוכל לחיות במחיצתו הקדושה?

הצדקה עצמית

קודם כל עלינו להבין שעשר - הדברות היכו בבעיה שאחזה באנושות כבר מראשית ימי הבריאה. בעייה זו נקראת הצדקה עצמית. הצדקה עצמית היא תוצאה של בדיקה שכלית שאנו מבצעים ביחס למצוות "עשה" ו"אל תעשה" ומסיקים שאנו מסתדרים נהדר. במידה מסוימת, אנו יוצרים אלוהים בצלמנו - עם כל החטאים שלנו. "אל" שהוא "כמונו", מאפשר לנו להרגיש טוב עם עצמנו ועם הדרך בה אנו חיים.

כאנשים בעלי הצדקה עצמית, גם אם לא נתהלך מלאי יוהרה, עדיין נרגיש שאנחנו "די טובים". אפילו אלו ש"סרו מהדרך" יחשבו, לעיתים קרובות, שלוּ ניתנה להם ההזדמנות, גם הם היו "טובים". גישה זו היא כה מושרשת בחשיבה האנושית, שאפשר לומר שקיימת הנחת יסוד אוניברסאלית, שאם תחיה חיים טובים כאן ועכשיו הרי שאחרי המוות המצב ישתפר.

משה וודאי ידע שהדבר נכון ביחס למצרים הקדמונים. הם האמינו שלאחר מותו, נלקחת רוחו של האדם לבית דין של מעלה, שם ממתינים לה 42 שופטים. נשמת הנפטר סוקרת את חייה בעבר כשהיא קוראת בביטחה לכל אחד מהאלים ומצהירה על החטאים שלא ביצעה. אחד מחוקרי תולדות מצרים העתיקה הגדיר זאת: "הצהרת חפותו של אדם בממלכת המוות".[2] במהלך שלב ההגנה שלו יכריז הנפטר, "אני טהור, טהור, טהור, טהור!"[3] על פי המחשבה המצרית העתיקה, היה זה הדבר הנכון לעשות.

בניגוד לדפוס חשיבה זה, אחד מארבעים הנביאים שבמקרא, ואשר ניתנה לו הזדמנות נדירה להציץ לעבר כס המלכות האלוהי, כתב:

…וָאֶרְאֶה אֶת-אֲדֹנָי יֹשֵׁב עַל-כִּסֵּא רָם וְנִשָּׂא; וְשׁוּלָיו מְלֵאִים אֶת-הַהֵיכָל. שְׂרָפִים עֹמְדִים מִמַּעַל לוֹ, שֵׁשׁ כְּנָפַיִם שֵׁשׁ כְּנָפַיִם לְאֶחָד. בִּשְׁתַּיִם יְכַסֶּה פָנָיו, וּבִשְׁתַּיִם יְכַסֶּה רַגְלָיו, וּבִשְׁתַּיִם יְעוֹפֵף. וְקָרָא זֶה אֶל-זֶה וְאָמַר, "קָדוֹשׁ קָדוֹשׁ קָדוֹשׁ יְהוָה צְבָאוֹת; מְלֹא כָל-הָאָרֶץ כְּבוֹדוֹ."

ישעיהו ו':3-1

היה זה יהוה אלוהים שעליו הצהירו "קדוש, קדוש, קדוש", ולא על אדם. כאשר ראה הנביא את אלוהים, הוא אמר,

"אוֹי-לִי כִי-נִדְמֵיתִי, כִּי אִישׁ טְמֵא-שְׂפָתַיִם אָנֹכִי, וּבְתוֹךְ עַם-טְמֵא שְׂפָתַיִם אָנֹכִי יוֹשֵׁב; כִּי אֶת-הַמֶּלֶךְ יְהוָה צְבָאוֹת רָאוּ עֵינָי!"

ישעיה ו':5

במקום להצהיר על עצמו בביטחון כעל צדיק, הצהיר הנביא על עצמו כעל חוטא. למרות שציית בנאמנות לעשרת הדברות, בראותו את יהוה בכל קדושתו, ידע הנביא ש…

…בְּמַעֲשֵׂי הַתּוֹרָה (שמירת התורה) לֹא יִצְדַּק לְפָנָיו כָּל בָּשָׂר…

רומיים ג':20

האדם פגם בצלם האלוהים שבו נברא, וכל עוד אינו מצליח להגיע לצידקה מושלמת, לא יוכל לעולם לחיות במחיצתו של אלוהים. בעיני אלוהים…

…הָאָדָם אֵינוֹ נִצְדָּק בְּקִיּוּם מִצְווֹת הַתּוֹרָה…

אגרת שאול אל הגלטים ב':16

התהום

בזמן שכיתת הלימוד הגלובאלית ישבה וצפתה באירועים המתרחשים בהר סיני, למדה כל אומה שחדר המלכות של אלוהים שונה ממה שהמצרים האמינו. במקום שהאדם יעמוד ביהירות באולם המשפט בחברת אלים רבים, כשהוא מכריז על עצמו "טהור, טהור, טהור, טהור", נראה האדם כורע על ברכיו בפני כס מלוכה אחד ואל אחד כשעל שפתיו מילים שונות לחלוטין:

"…אַזְכִּיר צִדְקָתְךָ לְבַדֶּךָ."

תהילים עא:16

אכן, צדקתו של יהוה היתה מעל ומעבר להשגתו של האדם - היא בלתי ניתנת להשגה. התהום שנפערה ע"י החטא היתה רחבה מכפי שציפה האדם. מכיוון שאין איש שיוכל לציית לעשרת הדברות בשלמות, לא יכלה התורה לגשר על התהום. האדם נותר תקוע.

5 להחטיא את המטרה

אם כך, מדוע נתן לנו אלוהים את עשרת הדברות כשידע שאיש מאיתנו לא יוכל למלא אותן בשלמות?

את המענה לשאלה זו אני מתכוון להמחיש באמצעות דוגמא הלקוחה מימי הביניים.[4] בכל פעם שקָשָת היה מְתָרְגל את בקיאותו, הוא העמיד את המאמן שלו לצד המטרה. כאשר החץ נורה, במידה והחטיא את מרכז המטרה, היה המאמן צועק: "חטא!"

גם אם פגע הקשת קרוב מאד למרכז המטרה, לא היה שום הבדל. החְטָאָה היא החְטאה! - היה זה "חטא"! במקרא, אחת הדרכים לפרש את המילה "חטא" היא: להחטיא את המטרה.

במובן זה, מרכז המטרה הוא אופיו המושלם של אלוהים, והוא נקרא כבודו או תפארתו של אלוהים.

היות שרק חיים מושלמים יכולים לפגוע במרכז המטרה של מושלמות כמו זו של אלוהים, מוצא עצמו האדם כמי שמאכזב, כמי שאינו עומד בציפיות ומחטיא את המטרה. אנו "חוטאים"! המקרא משתמש במילה (יוונית) זו כשהוא אומר,

…כִּי הַכֺּל חָטְאוּ (החטיאו את המטרה) וּמְחֻסְּרֵי כְּבוֹד אֱלֹהִים הֵמָּה.

אגרת שאול אל הרומים ג':23

אנו יכולים לעמול קשה על מנת לנסות ולחיות חיים טובים, אך כל טובנו לוקה בחסר אל מול השגת הצֶלם הטהור שהיה לאדם וחוה בגן עדן. איננו יכולים אפילו להתקרב לחיות חיים מושלמים.

מטרת התורה

היות שלעיתים קרובות מעוורת תחושת הצידקה העצמית את עינינו, נתן לנו אלוהים את התורה על מנת שנהיה מודעים לחטאינו.

לפני שנים רבות, בילינו אשתי ואני חופשה עם הורי. בעוד אני נוהג את המכונית בעיקול הכביש, עצר אותי שוטר והודיע לי שעברתי את מהירות התנועה המותרת. אם להודות על האמת, לא חשתי שאני נוסע מהר מדי. (אני מניח שניתן לקרוא לזה הצדקה עצמית). תגובתו של השוטר למחאות שלי הייתה להצביע בפני על תוצאות מד המהירות שבידו ועל התמרור שעל פניו חלפנו במורד הכביש. התמרור ציין את המהירות המותרת! לא היה לי מה לומר. בתוך פחות מדקה עברתי מלהיות נינוח ובמצב רוח של חופשה לפורע חוק עם תחושת אשמה.

כתבי הקודש אומרים לנו שעשרת הדברות הם כמו שוטר המצביע על תמרור התנועה. בדיוק כשם שהשוטר הביא לידיעתי ששברתי את החוק, כך אומרים לנו גם כתבי הקודש…

…כִּי הַתּוֹרָה רַק מְבִיאָה לִידֵי הַכָּרַת חֵטְא.

רומיים ג':20

עשרת הדברות מראות לנו שאנו מֵפֵרִים את התורה.

כָּל מִי שֶׁחוֹטֵא גַּם עוֹבֵר עַל הַתּוֹרָה; הַחֵטְא הוּא עֲבֵרָה עַל הַתּוֹרָה.

אגרת יוחנן הראשונה ג':4

מראָה

מבחינות רבות, עשרת הדברות משמשות עבורנו מה שמשמשת מראה לפנים מלוכלכות. אם אתה לבד, אינך יכול לדעת אם פניך מלוכלכות או נקיות. מישהו יכול להצביע עליך ולומר, "הפנים שלך מלוכלכות", אבל אתה יכול להכחיש זאת מיד ולומר: "הפנים שלי לא מלוכלכות - אני לא רואה שום לכלוך!" ואף להאמין בכך. (שוב הצדקה עצמית!). אך אם יגישו לך מראה, תוכל לראות שפניך אכן מוכתמות ושוב לא תוכל להכחיש זאת.

כך הוא הדבר גם ביחס לחטא. לא ממש ידענו מה נחשב לחטא עד שהעניק לנו אלוהים את התורה. בדיוק כשם שהמראה חשפה בפנינו את הלכלוך, כך גורמות לנו הדברות להיות מודעים לחטאינו, ואנו מגלים שלבנו עטוף בסחבות מטונפות. אחד מארבעים הנביאים כתב,

…אַךְ לֹא הָיִיתִי יוֹדֵעַ מַהוּ חֵטְא אִלּוּלֵי הַתּוֹרָה; הֲרֵי לֹא הָיִיתִי מַכִּיר אֶת הַתַּאֲוָה אִלּוּלֹא אָמְרָה הַתּוֹרָה "לֹא-תַחְמֹד."

אגרת שאול אל הרומים ז':7

המצוות כמוהם כמד-חום - הן מצביעות עבורנו על כך שאנו חולים בחטא, אך הן לא תורמות להחלמתנו.

נקודת מבטו של אלוהים

זוכרים כיצד השווינו את מבטינו על העכברוש אכול הרימה למבטו של אלוהים על החטא? ובכן, ניסיון למצוא חן בעיני אלוהים על ידי קיום עשרת הדברות - או כל רשימת "עשה" ו"אל תעשה" אחרת לצורך העניין - כּמוהָ כריסוס העכברוש במי בושם - הוא לא נעשה נעים יותר לעין. העכברוש עדין רקוב. כך גם ציות לרשימת חוקים אינה הופכת אותנו למקובלים יותר בעיני אלוהים. אנחנו עודנו חוטאים.

הסיבה לכך שאלוהים נתן את עשרת הדברות היתה…

…כְּדֵי שֶׁעַל-יְדֵי הַדִּבֵּר יֻבְלַט הַחֵטְא בִּמְלֹא חֻמְרָתוֹ.

אגרת שאול אל הרומים ז':13

אלוהים רצה שנראה כל חטא, גדול כקטן, כשם שהוא רואה אותו - טמא לחלוטין, הרסני פוגעני ודוחה לגמרי, מרתיע, ממאיר, מטונף. הוא רצה שנבין שקדושתו עולה לאין-שיעור על כל צידקה עצמית שאנו יכולים להשיג בכוחות עצמנו. הוא רצה שנבין שאפילו במצבים הטובים ביותר, טוּבנו אינו שווה לקדושתו. אפילו לא במעט.

עד לאותו זמן (של מתן עשרת הדברות) יכול היה האדם להתרברב בכך שאלוהים אוהב אותו יותר מאשר את זולתו, משום שהחשיב את עצמו לאדם טוב יותר. אך לאחר מתן הדברות, הביא אלוהים את האדם לנקודת ההכרה ש…

הֵן-בְּעָווֹן חוֹלָלְתִּי; וּבְחֵטְא יֶחֱמַתְנִי אִמִּי.

תהלים נא':7

בְּצָרוֹת

בהתחלה היה יהוה חברו הטוב ביותר של האדם. אולם כאשר המרו אדם וחוה את פי אלוהים, הוא הניח בצד את גלימת הידידות ועטה על עצמו את גלימת השופט. עתה, במקום שיהיה יהוה חבר, הוא היה לשופט המזמן את האדם לספסל בית המשפט. באולם בית המשפט נפלה דממה.

אף פרקליט לא קם להגן על מקרהו של האדם. אף אחד לא יכול היה לעשות זאת. שום עורך דין, יהיה חכם ופיקח ככל שיהיה, לא יכול היה להוביל את בית הדין להאמין שהנאשם אינו מה שהינו. לא יהיה חבר מושבעים כדי לתלות בו תקוות. אין מתן שוחד. השופט המושלם אמר את דברו. גזר הדין נכנס לתוקפו. האדם נמצא אשם בשבירת תורתו וחוקיו של אלוהים.

אָנוּ יוֹדְעִים כִּי כָּל מַה שֶּׁהַתּוֹרָה אוֹמֶרֶת, הִיא אוֹמֶרֶת לַאֲנָשִׁים הַכְּפוּפִים לַתּוֹרָה, כְּדֵי שֶׁלֹּא יִהְיֶה פִּתְחוֹן פֶּה לְאִישׁ וְכָל הָעוֹלָם יִמָּצֵא אָשֵׁם לִפְנֵי אֱלֹהִים.

אגרת שאול אל הרומים ג':19

שני סוגים בלבד

רוב האנשים יסכימו עם הטענה שאינם מושלמים. כמה מהם אפילו יודו שהם חוטאים. בכל אופן, מעטים יודו בכך שהם חוטאים חסרי תקנה. קיים הבדל גדול בין השנים.

חוטא

חוטא יודה בכך שאינו מושלם, אבל יאמין שיש משהו שהוא יכול לעשות כדי להשתפר מספיק עבור החיים שאחרי. הוא יכול לחשוב שהליכה למקדש, תפילה לצֶלֶם, מִנְחה של כסף או מזון, מדיטציה, מתן תרומה לצדקה, או התייחסות נאותה לשכניו תטה את הכף לטובה ולא לרעה. הוא עשוי לחשוב ששמירת עשרת הדברות, שמירה על כלל זהב כלשהו, הליכה לבית הכנסת או לכנסייה, אמירת מחרוזת התפילות, טבילה - יטו את המאזניים לכף זכות ולא לכף חובה.

רעיון המאזניים הינה תפישה עתיקה מאוד. המצרים האמינו שכאשר אדם הולך לעולמו, נלקח לבו על ידי האלים ומונח על צד אחד של המאזניים. בצד השני מונחת נוצת האמת.

אם הנפטר היה נמצא צדיק, יכול היה להיכנס ל"שדות השלום". אם נמצא שהוא אדם בלתי ראוי, לבו היה נאכל על ידי חיה מוזרה. יש להבין שלא מדובר בשקילה ממשית של הלב בידי המצרים, אלא בטכס שעל פי אמונתם מקיימים האלים בחיים שלאחר המוות.

קיים שפע של ווריאציות לרעיון המאזניים. אולי הנפוצה מכולן היא ש"כאשר אמות, אם תהיה לי מספיק קרמה טובה, אם עשיתי יותר מעשים טובים מאשר רעים, אם המעשים הטובים שביצעתי עולים על הרעים, הרי שאז כל מה שעשוי לקרות לאחר מותי יהיה לטובה."

אך קיים כשל מרכזי בתפישה זו של מאזניים - היא אינה עומדת במבחן. אין בית דין ארצי אשר יסלח לגנב על סמך כך שהעבריין עצמו יאמר - "כבוד השופט, אתה צודק, לא הייתי צריך לגנוב את המוצר הזה, אבל רק חשוב על כל הדברים שלא גנבתי! מעשי הטובים עולים על מעשי אלו הרעים!"

כאשר חושבים על זה, רעיון המאזניים הוא מגוחך. אם רעיון כזה פוגע בחוש הצדק שלנו, הרי שאין אנו יכולים לצפות שאל הצדק המוחלט יעשה בו שימוש. לא, המקרא הוא חד משמעי. אין שקילת מאזניים בבית המשפט של יהוה.

חוטא חסר תקנה

בניגוד לחוטא, יודע החוטא חסר התקנה שאין דבר שהוא יכול לעשות אשר יהפוך אותו למקובל אצל יהוה אלוהים - אין ביכולתו להסיר מעליו את הסחבות המטונפות. העכברוש המת של החטא זיהם את ליבו.

כל כמה שנשתדל, כל כמה שנבנה לעצמנו קרמה טובה, יהיו המעשים הטובים שלנו רבי משקל ככל שיהיו - לא נוכל להגיע לרמת צידקתו של אלוהים. למעשה, אפילו המעשים הטובים שלנו רחוקים משלמות בעיניו.

וַנְּהִי כַטָּמֵא כֻּלָּנוּ, וּכְבֶגֶד עִדִּים (בגד מזוהם) כָּל-צִדְקֹתֵינוּ …וַעֲו‍ֹנֵנוּ כָּרוּחַ יִשָּׂאֻנוּ.

ישעיהו סד':5

אפילו מעשינו הטובים ביותר כמוהם כסחבות מזוהמות המוכתמות על ידי עכברוש החטא הרקוב. חיינו "לכלכו" את צלם אלוהים אשר בו נבראנו. יש לנו אופי חוטא ממאיר שדוחה מעליו את אלוהים הטהור, המושלם. אנחנו תקועים - ללא יכולת מילוט מכתם החטא וכל השלכותיו.

שוב, אלו לא בשורות טובות. אך המשיכו בקריאה. החדשות הטובות בדרך.

6 עגל הזהב

עם מתן עשרת הדברות, ידעו בני ישראל היטב מה נחשב בעיני הבורא טוב ומה רע. ועבור אלה שמעולם לא שמעו על עשרת הדברות, אלוהים חרט את המאפיינים הכלליים שלהם על לוח לבו (מצפונו) של האדם.

הכתובים אומרים שמשה שהה על הר סיני במשך 40 ימים.

וַיַּרְא הָעָם כִּי-בֹשֵׁשׁ מֹשֶׁה לָרֶדֶת מִן-הָהָר, וַיִּקָּהֵל הָעָם עַל-אַהֲרֹן וַיֹּאמְרוּ אֵלָיו, קוּם, עֲשֵׂה-לָנוּ אֱלֹהִים אֲשֶׁר יֵלְכוּ לְפָנֵינוּ, כִּי-זֶה מֹשֶׁה, הָאִישׁ אֲשֶׁר הֶעֱלָנוּ מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם, לֹא יָדַעְנוּ מֶה-הָיָה לוֹ.

שמות לב':1

בני ישראל ביקשו מאהרון שיבנה להם אלילים - פסלים!

וַיֹּאמֶר אֲלֵהֶם אַהֲרֹן, "פָּרְקוּ נִזְמֵי הַזָּהָב, אֲשֶׁר בְּאָזְנֵי נְשֵׁיכֶם, בְּנֵיכֶם וּבְנֹתֵיכֶם, וְהָבִיאוּ אֵלָי."

וַיִּתְפָּרְקוּ כָּל-הָעָם אֶת-נִזְמֵי הַזָּהָב אֲשֶׁר בְּאָזְנֵיהֶם, וַיָּבִיאוּ אֶל-אַהֲרֹן. וַיִּקַּח מִיָּדָם וַיָּצַר אֹתוֹ בַּחֶרֶט, וַיַּעֲשֵׂהוּ עֵגֶל מַסֵּכָה.

שמות לב':4-2

המקרא לא מגדיר במדויק איזה אל יצר אהרון, אך יודעים אנו שהמצרים עבדו כמה אלי עגל שונים, שאחד מהם לפחות היה קשור לגילוי-עתידות. כיום, עגלים אלו נמצאו וקיימים במצרים, הם נמצאו שמורים וקבורים בכבוד הניתן לבני מלוכה. כך או כך, כאשר הציג אהרון את עגל הזהב בפני בני ישראל, קרא העם,

וַיֹּאמְרוּ, אֵלֶּה אֱלֹהֶיךָ יִשְׂרָאֵל, אֲשֶׁר הֶעֱלוּךָ מֵאֶרֶץ מִצְרָיִם.

שמות לב':4

בני ישראל נתנו כבוד לאלילי המצרים על כך ששחררו אותם מהעבדות במצרים! אין בכך שום היגיון! עבור יהוה אלוהים הייתה זו ללא ספק סתירת לחי!

וַיַּרְא אַהֲרֹן, וַיִּבֶן מִזְבֵּחַ לְפָנָיו; וַיִּקְרָא אַהֲרֹן וַיֹּאמַר, "חַג לַיהוָה מָחָר."

שמות לב':5

אהרון שילב בין עבודת האלילים לבין עבודת יהוה אלוהים! דבר זה מכונה סִינְקְרֶטִיזם - שילוב של שתי אמונות שונות.

סִינְקְרֶטִיזְם

באחת הפעמים בהם עמדתי להמחיש נקודה זו, ביקשתי ממתנדב לפתוח בקבוק מים זכים, למלא כוס במים אלה ולשתות. כאשר הרים את המים הזכים אל שפתיו, עצרתי אותו. נטלתי ממנו את הכוס, גחנתי אל מתחת לשולחן והוצאתי משם בקבוק שהכיל חומר ניקוי. אחרי שמהלתי מספר טיפות מהחומר לתוך המים, הגשתי לו שוב את הכוס. הוא סירב לשתות.

באותָה מידה שבּה עוררו המים המזוהמים דחייה אצל אותו מתנדב, כך גם דוֹחֶה השילוב של עבודת אלילים עם עבודת יהוה את אלוהים. אלוהים אמר למשה,

"לֹא תַעֲשׂוּן אִתִּי; אֱלֹהֵי כֶסֶף וֵאלֹהֵי זָהָב, לֹ֥א תַעֲשׂוּ לָכֶם…"

שמות כ':23

נביא אחר תיעד את מחשבותיו של אלוהים כאשר כתב על הקורבנות הניתנים לאלילים:

"…לְשֵׁדִים הֵם מַקְרִיבִים וְלֹא לֵאלֹהִים; וְאֵינֶנִּי רוֹצֶה שֶׁתִּהְיוּ שֻׁתָּפִים לַשֵּׁדִים. אֵינְכֶם יְכוֹלִים לִשְׁתּוֹת מִכּוֹס הָאָדוֹן וּמִכּוֹס הַשֵּׁדִים. אֵינְכֶם יְכוֹלִים לְהִשְׁתַּתֵּף בְּשֻׁלְחַן הָאָדוֹן וּבְשֻׁלְחַן הַשֵּׁדִים."

אגרת שאול הראשונה לקורינתים י':21-20

יש אנשים שבונים לעצמם את תפישת האמונה שלהם, על ידי כך שהם שואבים רעיונות מדתות שונות ומערבבים יחד לכדי סלט של רעיונות. אולם המקרא מבהיר שדבר זה אינו קביל אצל אלוהים - אינך יכול לעבוד את עגל הזהב ואת בורא היקום בו זמנית. אהרון הוביל את עמו עמוק אל תוככי טעות גדולה.

בינתיים, שם על ההר,

וַיְדַבֵּר יְהוָה אֶל-מֹשֶׁה: "לֶךְ-רֵד כִּי שִׁחֵת עַמְּךָ, אֲשֶׁר הֶעֱלֵיתָ מֵאֶרֶץ מִצְרָיִם. סָרוּ מַהֵר מִן-הַדֶּרֶךְ אֲשֶׁר צִוִּיתִם. עָשׂוּ לָהֶם עֵגֶל מַסֵּכָה; וַיִּשְׁתַּחֲווּ-לוֹ וַיִּזְבְּחוּ-לוֹ, וַיֹּאמְרוּ, 'אֵלֶּה אֱלֹהֶיךָ יִשְׂרָאֵל אֲשֶׁר הֶעֱלוּךָ מֵאֶרֶץ מִצְרָיִם'."

וַיִּפֶן וַיֵּרֶד מֹשֶׁה מִן-הָהָר, וּשְׁנֵי לֻחֹת הָעֵדֻת בְּיָדוֹ…

שמות לב':8-7, 15

היו אלה הלוחות עליהם כתב אלוהים את עשרת הדברות.

וַיְהִי כַּאֲשֶׁר קָרַב אֶל-הַמַּחֲנֶה, וַיַּרְא אֶת-הָעֵגֶל וּמְחֹלֹת; וַיִּחַר-אַף מֹשֶׁה, וַיַּשְׁלֵךְ מִיָּדָו אֶת-הַלֻּחֹת, וַיְשַׁבֵּר אֹתָם תַּחַת הָהָר.

שמות לב':19

משה זעם על החטא, וניפץ את שני הלוחות לקרקע כשהוא ממחיש בכך את העובדה שהעם שבר את תורתו של אלוהים. ואז משה,

…יִּקַּח אֶת-הָעֵגֶל אֲשֶׁר עָשׂוּ וַיִּשְׂרֹף בָּאֵשׁ, וַיִּטְחַן עַד אֲשֶׁר-דָּק; וַיִּזֶר עַל-פְּנֵי הַמַּיִם, וַיַּשְׁקְ אֶת-בְּנֵי יִשְׂרָאֵל. וַיֹּאמֶר מֹשֶׁה אֶל-אַהֲרֹן, מֶה-עָשָׂה לְךָ הָעָם הַזֶּה; כִּי-הֵבֵאתָ עָלָיו חֲטָאָה גְדֹלָה?"

וַיָּשָׁב מֹשֶׁה אֶל-יְהוָה וַיֹּאמַר; "אָנָּא, חָטָא הָעָם הַזֶּה חֲטָאָה גְדֹלָה, וַיַּעֲשׂוּ לָהֶם אֱלֹהֵי זָהָב!"

שמות לב':21-20, 31

משה הכיר בכך שלמרות שאלוהים הוציא את בני ישראל ממצרים, יש צורך להוציא גם את "החשיבה המצרית" מבני ישראל. היה עליהם ללמוד שלמצרים אין תשובות אודות החיים עלי אדמות, המוות, והחיים שלאחר המוות.

…וַיִּגֹּף יְהוָה אֶת-הָעָם; עַל אֲשֶׁר עָשׂוּ אֶת-הָעֵגֶל, אֲשֶׁר עָשָׂה אַהֲרֹן.

שמות לב':35

היה זה כאילו אלוהים אומר: "אם תשימו את אמונכם באלילי המצרים, תסבלו גורל הזהה לזה של המצרים". הייתה זו גם תזכורת לכך שתוצאות החטא הן כבדות משקל, ושהתוצאה הסופית של החטא היא מוות על כל שלושת משמעויותיו.

לוחות חדשים

וַיֹּאמֶר יְהוָה אֶל-מֹשֶׁה, "פְּסָל-לְךָ שְׁנֵי-לֻחֹת אֲבָנִים כָּרִאשֹׁנִים; וְכָתַבְתִּי עַל-הַלֻּחֹת אֶת-הַדְּבָרִים אֲשֶׁר הָיוּ עַל-הַלֻּחֹת הָרִאשֹׁנִים אֲשֶׁר שִׁבַּרְתָּ."

שמות לד':1

פעם נוספת ניתנו עשרת הדברות לבני ישראל. למרות שהדברות לא יכלו לשקם את הקשר השבור עם אלוהים, אין בכך כדי לומר שהיו חסרי ערך. כאשר אדם עושה את "הדבר הנכון" הוא יכול רק להרוויח מכך.

וְעָשִׂיתָ הַיָּשָׁר וְהַטּוֹב בְּעֵינֵי יְהוָה, לְמַעַן יִיטַב לָךְ…

דברים ו':18

כמו שחוקי הטבע הפיזיקליים הופכים את היקום למקום מסודר ומאורגן שניתן לחיות בו, כך גם מעניקים החוקים הרוחניים תחושה של סדר וביטחון לעם. מדינות רבות דחו מעליהם את קוד ההתנהגות המקראי במטרה לחיות בחברה שאינה נוקטת עמדה מבחינה מוסרית. אולם אי נקיטת עמדה הינה, בפועל, נקיטת עמדה. דחייה של חוקי המקרא המושלמים מובילה לחוסר רגישות כלפי המוטעה, ולכך שהחיים בחטא נעשים נינוחים יותר ויותר בכל דור. המקרא מלמד שבסופו יוביל הדבר לכאוס (מצב של תוהו ובוהו).

אלוהים רצה שבני אדם יצייתו לחוקים, לא על מנת שיהיו שבעי רצון מהטוּב של עצמם, אלא משום שהחוקים משקפים את אופיו של אלוהים. בדיוק כשם שאלוהים לא משקר, מרמה או מקנא, כך גם אינו רוצה שאלו שברא בצלמו ובדמותו ישקרו, ירמו או יקנאו.

הגיע הזמן לעבור לסיפור הבא. זהו סיפור משמעותי ביותר. יהוה עומד להראות ליושבים בכיתת הלימוד הגלובאלית מהי הדרך היחידה להתקבל על ידו.

סקירה - שני כיסויים

לבו של האדם החוטא מתואר במקרא כלבוש בסחבות מזוהמות. בניגוד לכך, לבו של האדם הצדיק (המוצדק) מכוסה בגלימות ללא רבב. לא מדובר בבגדים של ממש, כי אם בדימויים שיעזרו לנו להבין אמת רוחנית. במקרא ישנם רק שני כיסויים. אף פעם לא יהיו "בגדים" אלה מעורבבים יחדיו.

פרק 9

1 אוהל מועד

על הר סיני חשף אלוהים שבלתי אפשרי לשקם את הקשר השבור עם יהוה על ידי שמירת חוקים. עכשיו היה העם מוכן ללמוד מהי הדרך שקבע אלוהים כדי להתקבל על ידיו.

וַיְדַבֵּר יְהוָה אֶל-מֹשֶׁה לֵּאמֹר… "וְעָשׂוּ לִי מִקְדָּשׁ וְשָׁכַנְתִּי בְּתוֹכָם."

שמות כה':8,1

כְּלִי עזר חזותי

הוטל על בני ישראל לבנות מקום קדוש* שייקרא משכן או אוהל מועד . אלוהים לא ציווה עליהם לעשות זאת משום שהיה זקוק לבית.

הָאֵל אֲשֶׁר עָשָׂה אֶת הָעוֹלָם וְכֹל אֲשֶׁר בּוֹ. הוּא אֲדוֹן הַשָּׁמַיִם וְהָאָרֶץ וְאֵין הוּא שׁוֹכֵן בְּהֵיכָלוֹת מַעֲשֵׂה יָדַיִם…

מעה"ש יז‘:24

לעומת זאת, אלוהים יצר כלי עזר חזותי ומפורט באמצעותו יסביר מה דרוש כדי להסיר את העונש על החטא.

"כְּכֹל אֲשֶׁר אֲנִי מַרְאֶה אוֹתְךָ, אֵת תַּבְנִית הַמִּשְׁכָּן, וְאֵת תַּבְנִית כָּל-כֵּלָיו, וְכֵן תַּעֲשׂוּ."

שמות כה‘:9

את המשכן ניתן היה לפרק ולהזיז. חלק ממנו היה אוהל שהיה בנוי מקירות מוצקים כשבד משמש ככיסוי ליצירת הגג. המשכן חולק לשני חלקים: חלק אחד בגודל של שליש מהמשכן שימש כחדר שנקרא ' קודש הקודשים' , וחלק שני בגודל של שני שלישים מהמשכן נקרא ' קודש' . וילון עבה, שלעיתים נקרא 'פרוכת', בו נעשה שימוש…

…וְהִבְדִּילָה הַפָּרֹכֶת לָכֶם, בֵּין הַקֹּדֶשׁ, וּבֵין קֹדֶשׁ הַקֳּדָשִׁים.

שמות כו‘:33

את המשכן השלימה חצר חיצונית שהיתה מוקפת בגדר, שני מטרים גובהה. הכניסה לכל המתחם עברה דרך שער אחד בלבד.

שבעה פריטי ריהוט נמצאו בתוך האוהל ובחצר החיצונית. [1]

(1) מזבח הנחושת:

ממש בכניסה לחצר החיצונה ניצב פריט הריהוט הראשון. הוא היה גדול למדי, עשוי עץ מצופה נחושת, ארבע קרניים בקצותיו ומוטות ארוכים בכל צידיו כדי שיוכלו לשאתו. מזבח זה החליף את המזבח הקודם שהיה עשוי אבן או חימר, והיה בשימוש מאז ימיו של הבל. בשלב זה של ההיסטוריה האנושית, כבר היה למזבח קשר הדוק וישיר לנושא המוות - כמקום בו מתקיימת הכפרה על החטא.

(2) כיור הנחושת:

כיור נחושת גדול זה היה ממוקם באמצע הדרך בין מזבח הנחושת לבין ה קודש . כאשר הוא מלא במים, שימש לטכס הרחצה, וסימל שהאדם חייב להיות טהור כאשר הוא ניגש אל יהוה אלוהים .

(3) מנורת הזהב:

אלוהים לא הכתיב את מימדי המנורה, למרות שנאמר לנו מה משקלה. [2] היא עוצבה מזהב טהור, עם ציר מרכזי אשר מסתעף לשבע זרועות.

(4) מזבח הקטורת:

מיקומו של מזבח זה היה מול מרכזה של הפרוכת המבדילה בין הקודש לבין קודש הקודשים. קטורת הועלתה על המזבח בעוד שבני ישראל מתקבצים ברחבה שבחוץ לתפילה. ריח הניחוח שנישא מַעְלָה בּאוויר אל השמיים סימל את התפילות העולות אל אלוהים.

(5) שולחן לחם הפנים:

על שולחן זה הונחו שנים-עשר ככרות לחם, כל אחד מהם מייצג את אחד משבטי ישראל.

(6) ארון העדות:

קופסת עץ קטנה זו שהיתה מצופה זהב טהור, תוכננה בחלקה לתפקד כארון. בתוך ארון זה היו שני לוחות האבן עליהם נכתבו עשרת הדברות .

(7) הכפורת (מכסה ארון העדות):

לארון העדות היה מכסה מורכב עשוי זהב אשר הושלם על ידי שני מלאכים מזהב שהוצבו עליו, זה מול זה, כשכנפיהם פרושות. ארון העדות ומכסה הכפורת שלו היו פריטי הריהוט היחידים שנמצאו בקודש הקודשים.

הכוהנים

ויאמר אלוהים למשה,

"וְאַתָּה הַקְרֵב אֵלֶיךָ אֶת-אַהֲרֹן אָחִיךָ וְאֶת-בָּנָיו אִתּוֹ, מִתּוֹךְ בְּנֵי יִשְׂרָאֵל לְכַהֲנוֹ-לִי…"

שמות כח‘:1

היה על משה למָנות את אהרון ובניו לכוהנים במשכן כשאהרון משמש ככוהן הגדול. אלוהים הפריד אנשים אלה מיתר העם, לא משום שהם עצמם היו מיוחדים, אלא משום שאלוהים רצה שהעם יכבדו את קדושתו. אלוהים לא רצה שהמון לא מאורגן יטפל במשכן. הכוהנים למדו למלא אחר הוראותיו של אלוהים ולתפקד כנאמני המשכן האחראים לטיפול בו בזמן שבני ישראל הנוודים עוברים במסעם ממקום למקום.

השלמת המשכן

כל המבנה הושלם בתום תשעה חודשים מיום שבני ישראל הגיעו וחנו למרגלות הר סיני.

וַיַּרְא מֹשֶׁה אֶת-כָּל-הַמְּלָאכָה וְהִנֵּה עָשׂוּ אֹתָהּ, כַּאֲשֶׁר צִוָּה יְהוָה כֵּן עָשׂוּ…

שמות לט‘:43

עכשיו שהמשכן הושלם, עבר הענן שהלך לפני המחנה ונכנס לעמדה מעל קודש הקודשים , ממש מעל ארון העדות. היה זה סימן לכך שנוכחותו של יהוה שוכנת בקרב עמו.

וַיְכַס הֶעָנָן אֶת-אֹהֶל מוֹעֵד;… וְלֹא-יָכֹל מֹשֶׁה לָבוֹא אֶל-אֹהֶל מוֹעֵד, כִּי-שָׁכַן עָלָיו הֶעָנָן; וּכְבוֹד יְהוָה, מָלֵא אֶת-הַמִּשְׁכָּן.

שמות מ‘:35-34

הקורבן

עתה שהמשכן על כל תכולתו עמד על תילו, הגיע הזמן ליישם ולהטמיע בקרב העם את כלי העזר החזותי הזה. אלוהים אמר למשה,

"דַּבֵּר אֶל-בְּנֵי יִשְׂרָאֵל וְאָמַרְתָּ אֲלֵהֶם, 'אָדָם כִּי-יַקְרִיב מִכֶּם קָרְבָּן לַיהוָה; מִן-הַבְּהֵמָה מִן-הַבָּקָר וּמִן-הַצֹּאן תַּקְרִיבוּ אֶת-קָרְבַּנְכֶם…'"

ויקרא א‘:2

אלוהים הורה לאדם להביא למשכן קורבן ולהעלות אותו על מזבח הנחושת.

על הקרבן להיות "…מִן-הַבָּקָר…"

ויקרא א‘:3

זה יכול היה להיות שה, עז או שור, אך לא חיה מסוג אחר כמו חזיר, סוס או גמל.

עליו להיות "…זָכָר…"

ויקרא א‘:3

עליו להיות "…תָּמִים…"

ויקרא א':3

אסור שיהיו בו מחלות או מומים כלשהם. על מקריב הקורבן היה…

"…וְסָמַךְ יָדוֹ עַל רֹאשׁ הָעֹלָה; וְנִרְצָה לוֹ לְכַפֵּר עָלָיו…"

ויקרא א‘:4

בסומכו את ידו על ראש הקורבן, היה האדם מזהה את עצמו עם הקורבן. היד המונחת על ראש העולה סמלה את מעבר החטא והאשמה של האדם אל בעל החיים. מכיוון שכעת נשאה החיה את חטא האדם, היה עליה למות.

העונש על החטא הוא מוות. האדם המקריב הוא אשר שיסף את גרונו של הקורבן - סמל להכרה המוחלטת בכך שחטאו שלו הוא שהביא למותה של החיה. היה זה מצב שבו התמים והזכאי מת במקומו של האשם - כתחליף. המקרא אומר שאלוהים קיבל את הקורבן בעבור המקריב.

כל זה וודאי נשמע מוכר מאד לבני ישראל. האם לא באו אבות אבותיהם לפני אלוהים כשהם מציעים לו על המזבח קורבן חלופי? אמנם כן. שוב מזכיר אלוהים לכל הנוכחים בכיתה הגלובאלית שרק הוא יכול לספק את הדרך להתקבל למחיצתו. הוא הינו…

…אֵל-צַדִּיק וּמוֹשִׁיעַ…

ישעיהו מה‘:21

יום הכיפורים

במהלך מילוי תפקידם, היה לכוהנים חופש מוחלט לנוע במתחם המשכן, בהסתייגות אחת. אסור היה להם להיכנס לקודש הקודשים .

קודש הקודשים היה המקום בו נוכחות אלוהים שכנה באופן סמלי בקרב בני האדם. כל עוד כיסה הענן את המשכן, אסור היה לאדם החוטא להיכנס לחדר. אפילו על אהרון, ככוהן גדול, נאסר להיכנס ל קודש הקודשים מלבד ביום הכיפורים . [3]

אֲבָל אֶל הַמִּשְׁכָּן הַפְּנִימִי נִכְנָס הַכֺּהֵן הַגָּדוֹל לְבַדּוֹ פַּעַם אַחַת בְּשָׁנָה, לֹא בְּלִי דָּם אֲשֶׁר הוּא מַקְרִיב בְּעַד עַצְמוֹ וּבְעַד שִׁגְגוֹת הָעָם.

האגרת אל העברים ט‘:7

התעלמות מהנחיות אלו משמעה חוסר כבוד ל יהוה כמלך וכריבון. תהיה זו התייחסות ל אלוהים כאל משהו רגיל במקום כיחודי או קדוש. זלזול שכזה היה גורלי.

וַיֹּאמֶר יְהוָה אֶל-מֹשֶׁה, "דַּבֵּר אֶל-אַהֲרֹן אָחִיךָ, וְאַל-יָבֹא בְכָל-עֵת אֶל-הַקֹּדֶשׁ, מִבֵּית לַפָּרֹכֶת; אֶל-פְּנֵי הַכַּפֹּרֶת אֲשֶׁר עַל-הָאָרֹן, וְלֹא יָמוּת, כִּי בֶּעָנָן, אֵרָאֶה עַל-הַכַּפֹּרֶת."

ויקרא טז‘:2

סיכום

האוהל, פריטי הריהוט, הכוהנים, הקרבנות - כולם היו חלק מכלי העזר החזותי והמפורט שתכנן אלוהים. בשלב זה אולי אין הם מובנים או הגיוניים לגמרי, אולם ככל שנתקדם תיווכחו, שהם מהווים חלקים חיוניים ומרכזיים להבנת הפאזל המקראי. בינתיים נמשיך בסיפור.

2 ברכות או קללות

משה חי חיים ארוכים מספיק כדי להוביל את עם ישראל עד לגבול הארץ המובטחת. טרם מותו, אסף משה בפעם האחרונה את בני ישראל יחד כדי להזכיר להם ולהזהיר אותם…

כִּי שְׁאַל-נָא לְיָמִים רִאשֹׁנִים אֲשֶׁר-הָיוּ לְפָנֶיךָ, לְמִן-הַיּוֹם אֲשֶׁר בָּרָא אֱלֹהִים אָדָם עַל-הָאָרֶץ, וּלְמִקְצֵה הַשָּׁמַיִם וְעַד-קְצֵה הַשָּׁמָיִם; הֲנִהְיָה כַּדָּבָר הַגָּדוֹל הַזֶּה, אוֹ הֲנִשְׁמַע כָּמֹהוּ? הֲשָׁמַע עָם קוֹל אֱלֹהִים מְדַבֵּר מִתּוֹךְ-הָאֵשׁ, כַּאֲשֶׁר-שָׁמַעְתָּ אַתָּה, וַיֶּחִי?

אוֹ הֲנִסָּה אֱלֹהִים לָבוֹא לָקַחַת לוֹ גוֹי מִקֶּרֶב גּוֹי, בְּמַסֹּת בְּאֹתֹת וּבְמוֹפְתִים וּבְמִלְחָמָה וּבְיָד חֲזָקָה וּבִזְרוֹעַ נְטוּיָה, וּבְמוֹרָאִים גְּדֹלִים; כְּכֹל אֲשֶׁר-עָשָׂה לָכֶם יְהוָה אֱלֹהֵיכֶם בְּמִצְרַיִם לְעֵינֶיךָ?

אַתָּה הָרְאֵתָ לָדַעַת, כִּי יְהוָה הוּא הָאֱלֹהִים; אֵין עוֹד מִלְּבַדּוֹ.

דברים ד‘:35-32

בני ישראל ראו וחוו מספר חסר תקדים של מעשי ניסים. כפי שכבר ראינו, כש אלוהים משתמש בניסים, כדאי מאד לכל נציג בכיתה הגלובאלית להקשיב. משה המשיך,

"וְהָיָה אִם-שָׁמוֹעַ תִּשְׁמַע בְּקוֹל יְהוָה אֱלֹהֶיךָ, לִשְׁמֹר לַעֲשׂוֹת אֶת-כָּל-מִצְו‍ֹתָיו, אֲשֶׁר אָנֹכִי מְצַוְּךָ הַיּוֹם… וּבָאוּ עָלֶיךָ כָּל-הַבְּרָכוֹת הָאֵלֶּה וְהִשִּׂיגֻךָ; כִּי תִשְׁמַע, בְּקוֹל יְהוָה אֱלֹהֶיךָ."

דברים כח‘:2-1

אם יהיו העם צייתנים, ידאג אלוהים לכך שחייהם וארצם יהיו מוגנים ובטוחים, מלאי שמחה והנאה. אך יהוה לא התעלם מהעובדה שבני ישראל היו חופשיים להחליט לדחות את ברכותיו ולהיענות להנאות הזמניות של החטא.

החטא הוא הרסני - הוא תמיד פוגע במישהו. כדי למנוע פגיעה באנשים, קבע אלוהים השלכות מכאיבות למי שמעשיו רעים. לעיתים קרובות הובילו השלכות אלה את החוטא לחזור בו ממעשיו ולהיות נאמן וצייתן לאלוהים, אך לא בכל המקרים. בהמשך נאומו מזכיר משה לבני ישראל את הסבל עימו יתמודדו אם הם, כ עם הנבחר , יבחרו כגוף אחד לדחות את אלוהים.

"וְהָיָה אִם-לֹא תִשְׁמַע בְּקוֹל יְהוָה אֱלֹהֶיךָ, לִשְׁמֹר לַעֲשׂוֹת אֶת-כָּל-מִצְו‍ֹתָיו וְחֻקֹּתָיו, אֲשֶׁר אָנֹכִי מְצַוְּךָ הַיּוֹם; וּבָאוּ עָלֶיךָ כָּל-הַקְּלָלוֹת הָאֵלֶּה וְהִשִּׂיגוּךָ…"

דברים כח':18

אי ציות יביא מחלות, בצורת, רעב ומוות… ואם יתמידו במרים, אומר להם משה,

"יִתֶּנְךָ יְהוָה נִגָּף לִפְנֵי אֹיְבֶיךָ…"

דברים כח‘:25

ואם עדיין לא ילמדו,

"וֶהֱפִיצְךָ יְהוָה בְּכָל-הָעַמִּים, מִקְצֵה הָאָרֶץ וְעַד-קְצֵה הָאָרֶץ; וְעָבַדְתָּ שָּׁם אֱלֹהִים אֲחֵרִים אֲשֶׁר לֹא-יָדַעְתָּ אַתָּה וַאֲבֹתֶיךָ עֵץ וָאָבֶן. וּבַגּוֹיִם הָהֵם לֹא תַרְגִּיעַ, וְלֹא-יִהְיֶה מָנוֹחַ לְכַף-רַגְלֶךָ; וְנָתַן יְהוָה לְךָ שָׁם לֵב רַגָּז, וְכִלְיוֹן עֵינַיִם וְדַאֲבוֹן נָפֶשׁ."

דברים כח‘:65-64

בפני בני ישראל עמדו עתה שתי ברירות:

1. הם יכלו לבטוח ב אלוהים כמי שדובר אמת - כמי ששמר את הבטחתיו בנאמנות, או…

2. הם יכלו לסמוך על השיפוט העצמי שלהם ולהתעלם מ אלוהים מתוך מחשבה שהוא מגזים בתיאור ההשלכות.

מיד נראה במי שמו את מבטחם.

משה

ובכן, הגיעה העת להיפרד ממשה. ללא ספק, הותירו חייו את רישומם הבלתי נשכח על כיתת הלימוד הגלובאלית. הדברים שתיעד הניחו את היסודות להבנת כתבי הקודש בכללותם. ככל הנראה הדבר העצום ביותר שניתן לומר עליו הוא,

…וְדִבֶּר יְהוָה אֶל-מֹשֶׁה פָּנִים אֶל-פָּנִים, כַּאֲשֶׁר יְדַבֵּר אִישׁ אֶל-רֵעֵהוּ.

שמות לג‘:11

יהושע

אחרי מות משה, תפש את מקומו מצביא מוכשר בשם יהושע . יהושע הוביל את העם אל תוך הארץ שהבטיח להם אלוהים. הארץ חולקה בהתאם לשבטים, כשכל שבט בדרך כלל מייצג את אחד משנים-עשר בניו של יעקב (ישראל).

לאחר מות יהושע, הייתה תקופה בה בני ישראל בטחו באלוהים, ו אלוהים ברך אותם בשפע כפי שאמר שיעשה. אבל אז החלו להידרדר עד שלבסוף נמצאו סוגדים לצלמים ובוטחים באלילים.

…וַיַּעֲשׂוּ בְנֵי-יִשְׂרָאֵל אֶת-הָרַע בְּעֵינֵי יְהוָה, וַיִּשְׁכְּחוּ אֶת-יְהוָה אֱלֹהֵיהֶם; וַיַּעַבְדוּ אֶת-הַבְּעָלִים וְאֶת-הָאֲשֵׁרוֹת.

שופטים ג‘:7

בעל ו אשרה היו אלילים כנענים. בעבר צפה יהוה בחטאיו של עם ישראל מבלי להעניש אותם, פעם אחר פעם. [4] הוא גילה להם חסד - אהבה שלא היו ראויים לה. אולם ישראל כבר לא היו "טירונים" ביחסיהם עם בוראם אשר לו הם שייכים. הם כבר למדו דברים רבים ביחס ל אלוהים . הם כעת ידעו את עשרת הדברות, וידע זה הפך אותם לאחראים על מעשיהם.

…כָּל מִי שֶׁנִּתַּן לוֹ הַרְבֵּה, יִדָּרֵשׁ מִמֶּנּוּ הַרְבֵּה; וּמִי שֶׁהֻפְקַד בְּיָדוֹ הַרְבֵּה, יִדְרְשׁוּ מִמֶּנּוּ עוֹד יוֹתֵר.

לוקס יב‘:48

אלוהים לא יכול היה, אם כך, למחול לחטאי העם ולומר, " טוב, נשכח מזה. נעמיד פנים כאילו שזה לא קרה ." לא, לחטא יש תמיד השלכות. בדיוק כפי שניסיון להפר את חוק הכבידה שאלוהים קבע בטבע יסתיים בעצמות שבורות, כך יש השלכות גם לשבירת החוקים הרוחניים של אלוהים.

וַיִּחַר-אַף יְהוָה בְּיִשְׂרָאֵל, וַיִּמְכְּרֵם בְּיַד כּוּשַׁן רִשְׁעָתַיִם, מֶלֶךְ אֲרַם נַהֲרָיִם; וַיַּעַבְדוּ בְנֵי-יִשְׂרָאֵל אֶת-כּוּשַׁן רִשְׁעָתַיִם שְׁמֹנֶה שָׁנִים.

שופטים ג‘:8

פירוש שמו של מלך זה הוא: 'כושן שהיה רשע כפליים'. לכושן הנקרא רשעתיים ולכנען היו אבות משותפים. האין זה אירוני? בני ישראל עבדו את בעל ואת אשרה , אלילים כנעניים, אך גם שועבדו על ידי מלך שהיה לו קשר לכנענים. במילים אחרות, עבודת אלילים-שדים הובילה לעבדות תחת אלה שנשלטו על ידי שדים.

חרטה

אלוהים הרשה לשעבוד הזה להתרחש כאמצעי להבאת שינוי בגישה - שינוי מחשבתי . במקרא מתואר שינוי זה באמצעות המילה "חרטה" .

לעיתים קרובות המילה חרטה אינה מובנת נכון. יש אנשים החושבים שאם אינך בוכה ומרגיש צער הרי שלא התחרטת. אולם חיבור מילה זו לרגשות מסוג זה מבלבל את היוצרות. הבנה נכונה של המלה חרטה תגדיר אותה פשוט כ"שינוי מחשבתי". לעזוב דבר אחד ולעבור לדבר אחר. בני ישראל שינו את דעתם כאשר…

…פְּנִיתֶם מִן הָאֱלִילִים לֵאלֹהִים כְּדֵי לַעֲבֺד אֵל חַי וַאֲמִתִּי…

אגרת שאול אל התסלוניקים א‘:9

הם עברו מחוסר אמונה לאמונה. הם שבו לבטוח באלוהים. אותו שינוי במחשבה היה אולי מלווה בבכי, אבל גם אם לא, הייתה זו הבחירה הנכונה - הבחירה להתחרט.

וַיִּזְעֲקוּ בְנֵי-יִשְׂרָאֵל אֶל-יְהוָה, וַיָּקֶם יְהוָה מוֹשִׁיעַ לִבְנֵי יִשְׂרָאֵל וַיֹּשִׁיעֵם; אֵת עָתְנִיאֵל בֶּן-קְנַז…וַתְּהִי עָלָיו רוּחַ-יְהוָה, וַיִּשְׁפֹּט אֶת-יִשְׂרָאֵל.

שופטים ג‘:10-9

שופטים

אלוהים הרים אדם בשם עתניאל בן-קנז כדי שיוביל את העם לניצחון. הוא נקרא שופט .

…וַיֵּצֵא לַמִּלְחָמָה, וַיִּתֵּן יְהוָה בְּיָדוֹ אֶת-כּוּשַׁן רִשְׁעָתַיִם מֶלֶךְ אֲרָם; וַתָּעָז יָדוֹ עַל כּוּשַׁן רִשְׁעָתָיִם. וַתִּשְׁקֹט הָאָרֶץ אַרְבָּעִים שָׁנָה.

שופטים ג‘:11-10

כך החלה מחזוריות שנמשכה כ - 300 שנה. בני ישראל היו עובדים אלים אחרים, אלוהים היה מביא עליהם אומות זרות שיכבשו אותם, בני ישראל היו מתחרטים וזועקים ל יהוה שיושיע אותם מידי העריצים. אלוהים היה מרים מתוכם שופט שינהיג אותם והם היו משליכים מעליהם את הכובש. מחזוריות זו שבה ונשנתה. בסך הכול היו לישראל 15 שופטים.

3 האל דגון

העובדה שבני ישראל הלכו אחרי אלים אחרים אין פירושה שנטשו את אלוהים לחלוטין. הם עדיין רצו שיהוה יברך אותם - שיגן עליהם מפני אויביהם, שיביא שפע לאדמותיהם. אבל הם גם רצו לקחת חלק בחיי התענוגות - מין חופשי וסיפוק תאוותיהם האישיות - דברים שהאלילים המקומיים עודדו לעשותם. אך היה קושי לקיים סגנון חיים שכזה - יהוה גרם להם לחוש אשמה. היה קל יותר שהוא לא יהיה חלק מחייהם בכלל. המקרא מספר שכאשר בני אדם רוצים לחטוא, הם…

…מְעַכְּבִים בְּרִשְׁעָתָם אֶת הָאֱמֶת…

אגרת שאול אל הרומים א‘:18

כמובן, קל יותר לחטוא כאשר כל הסובבים אותך חוטאים גם הם.

…אַךְ לֹא זֺאת בִּלְבַד שֶׁהֵם עוֹשִׂים אוֹתָם (מעשי רשע), הֵם גַּם תּוֹמְכִים בְּעוֹשֵׂיהֶם.

אגרת שאול אל הרומים א‘:32

כך שבני ישראל כללו עבודת אלילים-שדים ביחד עם עבודת יהוה , כשהם סוגדים לכל אל אשר ענה על תאוות הבשרים שלהם. זה היה מבולגן ומלוכלכך מבחינה מוסרית. אחד הנביאים אמר ל אלוהים כיצד הוא הפציר בהם…

…תָּעַד בָּהֶם לַהֲשִׁיבָם אֶל-תּוֹרָתֶךָ, וְהֵמָּה הֵזִידוּ וְלֹא-שָׁמְעוּ לְמִצְו‍ֹתֶיךָ וּבְמִשְׁפָּטֶיךָ חָטְאוּ-בָם, …וַיִּתְּנוּ כָתֵף סוֹרֶרֶת, וְעָרְפָּם הִקְשׁוּ וְלֹא שָׁמֵעוּ.

נחמיה ט‘:29

התוצאה הייתה, ש אלוהים הרשה שאומות אחרות יכבשו את ישראל כדי ללמדם שנתינת אמון באלים-שדים הוא מעשה שווא וחסר תוחלת. הפלשתים היו עם אשר שוב ושוב שיעבד את ישראל. מיקומם היה מהאזור הידוע כיום כחבל עזה.

הפלשתים

וַיַּעַרְכוּ פְלִשְׁתִּים לִקְרַאת יִשְׂרָאֵל וַתִּטֹּשׁ הַמִּלְחָמָה, וַיִּנָּגֶף יִשְׂרָאֵל לִפְנֵי פְלִשְׁתִּים…

וַיָּבֹא הָעָם אֶל-הַמַּחֲנֶה, וַיֹּאמְרוּ זִקְנֵי יִשְׂרָאֵל, "לָמָּה נְגָפָנוּ יְהוָה הַיּוֹם לִפְנֵי פְלִשְׁתִּים?"

שמואל א‘, ד‘:3-2

לוּ רק היו בני ישראל קוראים את דבר אלוהים היו מוצאים את התשובה לשאלתם. הם עבדו אלילים ושדים! אך במקום להביע חרטה, הם אמרו,

נִקְחָה אֵלֵינוּ מִשִּׁלֹה אֶת-אֲרוֹן בְּרִית יְהוָה, וְיָבֹא בְקִרְבֵּנוּ, וְיֹשִׁעֵנוּ מִכַּף אֹיְבֵינוּ."

שמואל א‘, ד‘:3

ארון העדות היה אותה תיבה ייחודית ומוזהבת השמורה ב קודש הקודשים . עלתה ההצעה שצבא ישראל יוציא את הארון ממקומו הקדוש וישא אותו איתו אל הקרב. אמנם היה נוהל לשינוע הארון הקדוש, אולם אסור היה לטלטל אותו ממקום למקום כקמע ובאמצעותו להדוף רוע. אף על פי כן…

…וַיִּשְׂאוּ מִשָּׁם אֵת אֲרוֹן בְּרִית-יְהוָה צְבָאוֹת יֹשֵׁב הַכְּרֻבִים…

וַיְהִי כְּבוֹא אֲרוֹן בְּרִית-יְהוָה אֶל-הַמַּחֲנֶה, וַיָּרִעוּ כָל-יִשְׂרָאֵל תְּרוּעָה גְדוֹלָה; וַתֵּהֹם הָאָרֶץ. וַיִּשְׁמְעוּ פְלִשְׁתִּים אֶת-קוֹל הַתְּרוּעָה, וַיֹּאמְרוּ, "מֶה קוֹל הַתְּרוּעָה הַגְּדוֹלָה הַזֹּאת בְּמַחֲנֵה הָעִבְרִים?"

וַיֵּדְעוּ כִּי אֲרוֹן יְהוָה בָּא אֶל-הַמַּחֲנֶה, וַיִּרְאוּ הַפְּלִשְׁתִּים, כִּי אָמְרוּ, "בָּא אֱלֹהִים אֶל-הַמַּחֲנֶה;" וַיֹּאמְרוּ "אוֹי לָנוּ, כִּי לֹא הָיְתָה כָּזֹאת אֶתְמוֹל שִׁלְשֹׁם. אוֹי לָנוּ, מִי יַצִּילֵנוּ מִיַּד הָאֱלֹהִים הָאַדִּירִים הָאֵלֶּה? אֵלֶּה הֵם הָאֱלֹהִים הַמַּכִּים אֶת-מִצְרַיִם בְּכָל-מַכָּה בַּמִּדְבָּר."

שמואל א‘, ד‘:8-4

הפלשתים אמנם היו מבולבלים למדי באשר לזהותו של אלוהים ולמשמעות ארון העדות , אבל הם כן הכירו בעובדה שהוא קשור באיזשהו אופן לאותו אל שהוציא את עם ישראל ממצרים. לכן הם אמרו,

"הִתְחַזְּקוּ וִהְיוּ לַאֲנָשִׁים פְּלִשְׁתִּים, פֶּן תַּעַבְדוּ לָעִבְרִים, כַּאֲשֶׁר עָבְדוּ לָכֶם; וִהְיִיתֶם לַאֲנָשִׁים וְנִלְחַמְתֶּם."

וַיִּלָּחֲמוּ פְלִשְׁתִּים וַיִּנָּגֶף יִשְׂרָאֵל… וַאֲרוֹן אֱלֹהִים נִלְקָח…

שמואל א‘ ד‘:11-9

מנקודת מבטם של בני ישראל, המצב לא יכול היה להיות גרוע יותר. הם הפסידו בקרב והארון היקר שלהם נלקח בשבי! אך דבר זה לא הפתיע את אלוהים. הוא הרשה שהארון יילקח על מנת שיוכל ללמד את כל הנוכחים בכיתה הגלובאלית שיעור נוסף.

וּפְלִשְׁתִּים לָקְחוּ אֵת אֲרוֹן הָאֱלֹהִים; וַיְבִאֻהוּ מֵאֶבֶן הָעֵזֶר אַשְׁדּוֹדָה. וַיִּקְחוּ פְלִשְׁתִּים אֶת-אֲרוֹן הָאֱלֹהִים, וַיָּבִאוּ אֹתוֹ בֵּית דָּגוֹן; וַיַּצִּיגוּ אֹתוֹ אֵצֶל דָּגוֹן.

שמואל א‘, ה‘:2-1

דגון

את דגון כבר פגשנו בעבר, במגדל בבל. זהותו האמיתית של דגון היא שטנית - הוא שימש כיסוי לרוחות הרעות, תרמית מתוחכמת. לעיתים קרובות הוא תואר כחצי אדם וחצי דג. [5] המיזוג של שני גופים לאחד היה נפוץ מאד בקרב אלילים שטניים. זהו מאמץ של השטן לטשטש את ההבדל וההבחנה בין הבורא לבין בריאתו. השטן רוצה שבני האדם יהיו מבולבלים ביחס לטיבעו של האל האמיתי. יצירת בלבול כזה הוא חטא.

המקרא אומר שהפלשתים לקחו את ארון העדות השבוי לאשדוד, עיר בפלשת, ומיקמו אותו אל מול הפסל של דגון.

וַיַּשְׁכִּמוּ אַשְׁדּוֹדִים מִמָּחֳרָת, וְהִנֵּה דָגוֹן נֹפֵל לְפָנָיו אַרְצָה, לִפְנֵי אֲרוֹן יְהוָה.

שמואל א‘, ה‘:3

איזה הלם לפלשתים! דגון משתטח על פניו לפני ארון העדות!

עלינו להבין שארון העדות לא היה אליל או צלם - היה זה אובייקט פיסי ומקום אשר דרכו באופן סמלי אלוהים הראה את נוכחותו. הארון לא היה בשום אופן אלוהים עצמו, אף לא צלם שלו. והנה דגון , הטוען להיותו אל אמיתי, נמצא משתטח ארצה לפני לא יותר מאשר סמל בלבד! אתם יכולים לשער את הבלבול והסערה שעורר הדבר. זה חייב היה להיות צירוף מקרים בלבד! ללא ספק, מאמצים רבים נעשו על מנת שתקרית זו לא תחזור על עצמה.

וַיִּקְחוּ אֶת-דָּגוֹן, וַיָּשִׁבוּ אֹתוֹ לִמְקוֹמוֹ. וַיַּשְׁכִּמוּ בַבֹּקֶר מִמָּחֳרָת, וְהִנֵּה דָגוֹן נֹפֵל לְפָנָיו אַרְצָה, לִפְנֵי אֲרוֹן יְהוָה; וְרֹאשׁ דָּגוֹן וּשְׁתֵּי כַּפּוֹת יָדָיו כְּרֻתוֹת אֶל-הַמִּפְתָּן, רַק דָּגוֹן נִשְׁאַר עָלָיו.

שמואל א‘, ה‘:4-3

לא הייתה זו תאונה! דגון נפל בשנית, אלא שהפעם נשברו ראשו וגם ידיו!

זה היה צריך לעורר אנשים למחשבה: האם צריך להרים אל אמיתי מהרצפה - פעמיים - ולשלוח אותו לתיקון בבית המלאכה המקומי? האם אל אמיתי נשבר ומתפרק? האם יש צורך להדביק חזרה את שבריו של אל אמיתי? כמובן שלא! מקומו של דגון בערימת אשפה, לא במקדש. למרות שעם ישראל הובס בקרב, השתמש אלוהים ב עמו הנבחר כדי ללמד את הנוכחים בכיתת הלימוד הגלובאלית ש…

…אֲנִי רִאשׁוֹן וַאֲנִי אַחֲרוֹן, וּמִבַּלְעָדַי אֵין אֱלֹהִים.

ישעיהו מד‘:6

אולם הפלשתים לא זיהו מיהו האל האמיתי. במקום זאת הם החלו לסגוד למפתן עליו נשברו פניו של האל דגון ! אין זו אלא המחשה מובהקת לטיפשות האנושית.

עַל-כֵּן לֹא-יִדְרְכוּ כֹהֲנֵי דָגוֹן וְכָל-הַבָּאִים בֵּית-דָּגוֹן עַל-מִפְתַּן דָּגוֹן בְּאַשְׁדּוֹד; עַד הַיּוֹם הַזֶּה.

שמואל א‘, ה‘:5

לו היינו ממשיכים בסיפור, היינו רואים שהפלשתים השיבו לעם ישראל את ארון העדות. עם הזמן שבו בני ישראל ל אלוהים והוא שב לברך אותם. אולם…

…וּכְנוֹחַ לָהֶם, יָשׁוּבוּ לַעֲשׂוֹת רַע לְפָנֶיךָ; וַתַּעַזְבֵם בְּיַד אֹיְבֵיהֶם וַיִּרְדּוּ בָהֶם, וַיָּשׁוּבוּ וַיִּזְעָקוּךָ, וְאַתָּה מִשָּׁמַיִם תִּשְׁמַע וְתַצִּילֵם כְּרַחֲמֶיךָ רַבּוֹת עִתִּים.

נחמיה ט‘:28

בני ישראל אמנם עזבו את מצריים, אך מצריים לא עזבה אותם. במשך מאות רבות של שנים הם נאבקו כדי להשאיר מאחור את בטחונם באלילים רבים.

אלילים יכולים להיות לא רק דמויות, תמונות או איקונים. כל דבר שמשתלט לנו על המחשבה הופך למעשה לאובייקט הסגידה שלנו - לאליל הנערץ שלנו. הדברים הבאים יכולים להיות עבודת אלילים:

- • אובססיה ביחס למין השני.

- • רדיפה אחר ממון ורכוש.

- • התמכרות למראה של גופנו, לבגדים שאנו לובשים, לדיאטה שלנו או לכל דבר ששייך לנו. סמים ומשקאות שמשפיעים על הכימיה במוחנו יכולים גם הם להתאים לקטגוריה הזאת.

- • אובססיה ביחס למעמד שלנו, להשכלה, לעוצמה ולשליטה.

- • מטרות שמשרתות אותנו, ואשר להם אנו מקדישים חלק עצום מזמננו.

עַל כֵּן מוֹתְתוּ אֶת הָאֵיבָרִים הַשַּׁיָּכִים לָאָרֶץ, אֶת הַזְּנוּת וְהַטֻּמְאָה וְהַזִּמָּה וְהַתַּאֲוָה הַרָעָה, וְאֶת הַחַמְדָנוּת שֶׁאֵינָהּ אֶלָּא עֲבוֹדַת אֱלִילִים.

אגרת שאול אל הקולוסים ג‘:5

כאשר אנו מסרבים להאמין ב אלוהים ובמקום זאת בוטחים ביכולותינו אנו, בחכמתנו, בכוחנו, אנו למעשה סוגדים לעצמנו כאילו היינו אלים.

אָז חָלַף רוּחַ וַיַּעֲבֹר וְאָשֵׁם; זוּ כֹחוֹ לֵאלֹהוֹ (כלומר, אלה אשר מחשיבים את כוחם כאלוהיהם, יחלפו כמו הרוח וימצאו אשמים לפני יהוה)

חבקוק א‘:11

4 הנביאים

מכל האומות שבעולם, היה עם ישראל ייחודי, משום שאלוהים עצמו היה להם למנהיג ולמלך. אך עם חלוף הזמן הם דחו את אלוהים ודרשו מלך בשר ודם. יהוה מילא את מבוקשם, אך נטייתם להתרחק מאלוהים ולבטוח באלים אחרים לא פסקה.

וַיִּתְעָרְבוּ בַגּוֹיִם; וַיִּלְמְדוּ מַעֲשֵׂיהֶם. וַיַּעַבְדוּ אֶת-עֲצַבֵּיהֶם; וַיִּהְיוּ לָהֶם לְמוֹקֵשׁ.

וַיִּזְבְּחוּ אֶת-בְּנֵיהֶם וְאֶת-בְּנוֹתֵיהֶם לַשֵּׁדִים.

וַיִּשְׁפְּכוּ דָם נָקִי, דַּם-בְּנֵיהֶם וּבְנוֹתֵיהֶם אֲשֶׁר זִבְּחוּ לַעֲצַבֵּי כְנָעַן; וַתֶּחֱנַף הָאָרֶץ בַּדָּמִים.

וַיִּחַר-אַף יְהוָה בְּעַמּוֹ; וַיְתָעֵב אֶת-נַחֲלָתוֹ.

וַיִּתְּנֵם בְּיַד-גּוֹיִם; וַיִּמְשְׁלוּ בָהֶם שֹׂנְאֵיהֶם.

וַיִּלְחָצוּם אוֹיְבֵיהֶם; וַיִּכָּנְעוּ תַּחַת יָדָם.

פְּעָמִים רַבּוֹת יַצִּילֵם; וְהֵמָּה יַמְרוּ בַעֲצָתָם וַיָּמֹכּוּ בַּעֲוֺנָם.

תהילים קו‘:38-35, 41-40, 43

וכך המחזוריות של השנים הקודמות המשיכה, אלא שבמקום שופט היה להם עכשיו מלך.

דוד ושלמה

ללא ספק המלך הגדול והידוע ביותר מבין מלכי ישראל היה דוד. שלא כמלכים רבים אחרים שמלכו על העם הנבחר , בטח המלך דוד בכנות באלוהים. דוד קרא ליהוה "מושיעי".

דוד ידוע במזמורי התהילים שכתב, בהם הלל את אלוהים על גודל אהבתו וחסדו. הוא גם כתב נבואות אודות המושיע שיבוא, ואלוהים נתן הבטחה ש משיח זה (המשוח) יהיה מצאצאי דוד. [6]

למלך דוד הייתה שאיפה להחליף את המשכן הנייד במבנה קבוע שמעוצב באופן דומה. הוא ייקרא מקדש . הוא רצה לבנותו בירושלים אשר נעשתה לעיר הבירה בימי מלכותו. אולם היה זה בנו, שלמה, שראה למעשה את בניית המקדש.

המלך שלמה ידוע בזכות שני דברים לפחות: חוכמתו הרבה והמקדש שבנה. מבנה מרהיב זה הוקם בירושלים על הר המוריה, כנראה באותו המקום בו עמד אברהם להעלות את יצחק לעולה. שוב, מבנה זה לא נועד להיות מקום מגורים ל יהוה . כמאמר המלך שלמה,

"…הִנֵּה הַשָּׁמַיִם וּשְׁמֵי הַשָּׁמַיִם לֹא יְכַלְכְּלוּךָ, אַף כִּי-הַבַּיִת הַזֶּה אֲשֶׁר בָּנִיתִי!"

מלכים א‘ ח‘:28

המקדש החליף את אוהל מועד ככלי עזר חזותי בידיו של אלוהים.

עם מות שלמה, התפלגה המדינה לשניים: עשרת השבטים בצפון שימרו את השם ישראל , בעוד ששני השבטים בדרום נהיו ל יהודה . נראה שחלוקה זו הייתה הצעד הראשון לקראת התרחקות של עם ישראל מאלוהיו. השבטים הצפוניים היו אלו שהובילו. העם המשיך לעבוד באופן מעשי את אלוהים , אך לבו היה רחוק מאלוהים.

"לָמָּה-לִּי רֹב-זִבְחֵיכֶם" יֹאמַר יְהוָה, "שָׂבַעְתִּי עֹלוֹת אֵילִים וְחֵלֶב מְרִיאִים; וְדַם פָּרִים וּכְבָשִׂים וְעַתּוּדִים לֹא חָפָצְתִּי. לֹא תוֹסִיפוּ הָבִיא מִנְחַת-שָׁוְא!"

ישעיהו א‘:11, 13

יהוה שונא טכסים פולחניים חסרי משמעות. אין לו עניין ברובוטים כבחברים.

"לֹא תוֹסִיפוּ הָבִיא מִנְחַת-שָׁוְא, קְטֹרֶת תּוֹעֵבָה הִיא לִי! חֹדֶשׁ וְשַׁבָּת קְרֹא מִקְרָא, לֹא-אוּכַל אָוֶן וַעֲצָרָה. חָדְשֵׁיכֶם וּמוֹעֲדֵיכֶם שָׂנְאָה נַפְשִׁי, הָיוּ עָלַי לָטֹרַח; נִלְאֵיתִי נְשֹׂא. …גַּם כִּי-תַרְבּוּ תְפִלָּה, אֵינֶנִּי שֹׁמֵעַ; יְדֵיכֶם דָּמִים מָלֵאוּ."

ישעיהו א‘:15-13

בני ישראל איבדו את הקשר האישי עם יהוה . האל רצה שבני האדם ייהנו מנוכחותו ויהיו חבריו לנצח נצחים. הוא לא היה מעוניין בצייתנות מכאנית, בחברות ריקה מתוכן.

נביאי שקר

על מנת לסבך את העניינים עוד יותר, התסיסו נביאי השקר, בהשראת השטן, את הזירה הרוחנית. למרות ש יהוה סיפק הנחיות ברורות שיאפשרו לעמו להבחין בין שקר לאמת, היו נביאי השקר אהודים עליהם הרבה יותר, משום שהם אמרו לאנשים בדיוק את מה שהם רצו לשמוע.

כֹּה-אָמַר יְהוָה צְבָאוֹת: "אַל-תִּשְׁמְעוּ עַל-דִּבְרֵי הַנְּבִאִים הַנִּבְּאִים לָכֶם, מַהְבִּלִים הֵמָּה אֶתְכֶם; חֲזוֹן לִבָּם יְדַבֵּרוּ, לֹא מִפִּי יְהוָה."

ירמיהו כג‘:16

אולם בני ישראל לא הקשיבו - והמשיכו להתרחק מאלוהים.

נביאי אמת

כקריאת אזהרה, שלח אלוהים נביאים שהרעימו בקולם על ישראל, מזהירים את העם ממשפטו של אלוהים על הפולחן חסר התוחלת שלהם. אבל העם המשיך להתרחק מאלוהים, תוך שהוא מאבד את המצפן המוסרי שלו בדרך. הוא נעשה אדיש לזולת, אטום חושים ומושחת.

כֹּה אָמַר יְהוָה: "…עַל-מִכְרָם בַּכֶּסֶף צַדִּיק, וְאֶבְיוֹן בַּעֲבוּר נַעֲלָיִם. הַשֹּׁאֲפִים עַל-עֲפַר-אֶרֶץ בְּרֹאשׁ דַּלִּים, וְדֶרֶךְ עֲנָוִים יַטּוּ; וְאִישׁ וְאָבִיו יֵלְכוּ אֶל-הַנַּעֲרָה, לְמַעַן חַלֵּל אֶת-שֵׁם קָדְשִׁי. וְעַל-בְּגָדִים חֲבֻלִים יַטּוּ, אֵצֶל כָּל-מִזְבֵּחַ; וְיֵין עֲנוּשִׁים יִשְׁתּוּ, בֵּית אֱלֹהֵיהֶם."

עמוס ב‘:8-6

ראוי לאמון

במקביל לאזהרות מפני החטא, נתנו נביאי האמת גם מידע פרטני ביחס לבואו של המושיע המובטח . בדפים הבאים, בכל מקום בו תראו ציור של מגילה, הריהו מתייחס לנבואה שהתגשמה, נבואה שניתנה מאות שנים לפני ההתרחשות עצמה.

"…אָנֹכִי אֵל וְאֵין עוֹד, אֱלֹהִים וְאֶפֶס כָּמוֹנִי. מַגִּיד מֵרֵאשִׁית אַחֲרִית, וּמִקֶּדֶם אֲשֶׁר לֹא-נַעֲשׂוּ; אֹמֵר עֲצָתִי תָקוּם, וְכָל-חֶפְצִי אֶעֱשֶׂה."

ישעיהו מו‘:10-9

כל נבואה שהתגשמה הזכירה לעם ישראל שיהוה הוא אל שניתן להאמין לו - ניתן לסמוך עליו - הוא ראוי לאמון. כפי שכבר ראינו, רק ליהוה הייתה היכולת לתת ולקיים הבטחות כאלה.

אולם בני ישראל היו עסוקים מכדי לחקור ולהבין את ההשלכות העצומות של נבואות שהתגשמו. זוהי תופעה מאד שכיחה שמתקיימת עד היום. איכשהו, באופן קולקטיבי, מחמיצה האנושות את המסר. בהזנחה זו אורבת לנו סכנה.

כיצד כתבו הנביאים

המקרא קובע שאלוהים הדריך את ארבעים כותביו באופן כזה שהכתוב היה בדיוק מה שאלוהים רצה שיכתב. יחד עם זאת, הרשה יהוה לכותב האנושי לתת ביטוי בכתבי הקודש לסגנונו האישי של כל נביא ונביא, אך לעשות זאת ללא שגיאות. כותבים אלו לא היו חופשיים להוסיף למקרא את מחשבותיהם הפרטיות. כתבי הקודש לא היו משהו שהם חלמו ודמיינו בעצמם.

וְזֹאת דְעוּ רִאשׁוֹנָה, שֶׁכָּל נְבוּאַת הַמִּקְרָא אֵינָהּ עִנְיָן שֶׁל פֵּרוּשׁ אִישִׁי, כִּי מֵעוֹלָם לֹא יָצְאָה נְבוּאָה עַל-פִּי רְצוֹן הָאָדָם, אֶלָּא רוּחַ הַקֺּדֶשׁ הֵנִיעָה בְּנֵי אָדָם לְדַבֵּר מִטַּעַם אֱלֹהִים.

אגרת כיפא השניה א‘:21-20

המילה ' הֵנִיעָה' (ביוונית) מופיעה במקום אחר במקרא ומתייחסת לנשיאה/הובלה של אדם משותק. [7] בדיוק כשם שהאדם המוגבל לא היה מסוגל ללכת על רגליו בכוחו שלו, כך גם לא יכלו הנביאים לכתוב את הנבואות מתוך נטייתם האישית. אלוהים גם לא שם את חותמו כאישור על מאמץ ספרותי כלשהו של אדם. המקרא ברור לחלוטין - היה זה המסר של אלוהים מתחילתו ועד סופו.

כיצד ניתן לדעת שהמקרא הוא אמת?

אם ניקח את חמשת חומשי התורה שכתב משה כדוגמה, נוכל לזהות בתוכנם שתי תתי קבוצות: מידע שחייבים לדעת ומידע נבואי .

המידע שחייבים לדעת עונה על שאלות ביחס למקור היקום והאנושות, למקור הרוע, החטא והמוות, כיצד להימנע מצער, מהו מקור השמחה, ודברים הקשורים לחיי נצח. מידע זה נותן הדרכה מעשית לחיי היומיום. אך השאלה הגדולה בעינה עומדת: "כיצד ניתן לדעת שמה שנאמר במקרא ביחס לדברים הללו אכן אמת הוא?"

התשובה לשאלה זו שוכנת במבנה הייחודי של כתבי הקודש. ה מידע שחייבים לדעת אשר נכתב בידי משה ייחשב כאמין רק במידה ש המידע הנבואי שבו יהיה נכון ב- 100%. אם הוא דייק במידע הנבואי שלו, אזי הסבירות לכך שמשה דייק גם במידע שחייבים לדעת היא גבוהה. אם דברי הנבואה שלו לא מומשו במדוייק ובאופן מלא או אז יש לדחות את המסר כולו (ראה עמ' 145 - 147).

לא זו בלבד שנבואותיו של משה התמלאו בימי חייו, אלא שהן ממשיכות להתמלא עד לימינו אנו. למרות שהשתמשתי במשה כבדוגמה, נכון הדבר גם ביחס לנביאים האחרים.

דוגמה חיה

משה כתב נבואות רבות, אך כמה מהמופלאות שבהן קשורות להיסטוריה ולעתידו של עם ישראל. הפרטים שמסר לא היו מעורפלים או מופשטים.

ישנו סיפור האומר שבמאה ה-17 לספירה ביקש מלך צרפת לואי ה- XIV (ארבע עשרה) מבלייז פסקל, המתמטיקאי והפילוסוף הדגול, לספק לו הוכחה לקיומו של העל-טבעי. פסקל ענה: " כמובן, היהודים הוד מלכותו, היהודים ." [8]

ברור מכתביו של פסקל שהוא למד את הנביאים הקדומים, וללא ספק שילב לימוד זה עם הידע שלו במתמטיקה- הוא היה אבי תורת ההסתברות. פסקל ידע שהסיכויים לכך שהיהודים ימלאו את הנבואות הם נמוכים עד מאד, עד כדי בלתי סבירים - ובכל זאת התגשמותן היא עובדה היסטורית! (ראה מדגם של נבואות בעמוד הבא.)

הערת שוליים 9 , הערת שוליים 10 , הערת שוליים 11 , הערת שוליים 12

5 האל בעל

רבים מנביאיו של אלוהים סיכנו את חייהם בעימותים פנים-אל-פנים מול נביאי שקר. אליהו הנביא היה אחד מאותם נביאים. הוא הזהיר את עם ישראל לחזור בתשובה - לשנות את הלך מחשבתו - לשוב מחוסר אמונתו בחזרה לאמונה באלוהים. אחאב, מלך ישראל, התנגד לאליהו ובז למסר שלו.

וַיְהִי כִּרְאוֹת אַחְאָב אֶת-אֵלִיָּהוּ, וַיֹּאמֶר אַחְאָב אֵלָיו, "הַאַתָּה זֶה, עֹכֵר יִשְׂרָאֵל?"

וַיֹּאמֶר, "לֹא עָכַרְתִּי אֶת-יִשְׂרָאֵל, כִּי אִם-אַתָּה וּבֵית אָבִיךָ, בַּעֲזָבְכֶם אֶת-מִצְוֹת יְהוָה וַתֵּלֶךְ אַחֲרֵי הַבְּעָלִים."

מלכים א‘ יח‘:18-17

בעל היה אל מרכזי במזרח התיכון ונחשב כבנו של האל דגון . הדת מסביב לעבודת הפולחן שלו כללה תיאורים בוטים של התנהגות מינית (בעלת אופי פורנוגרפי) והיתה מלאה אלימות ורשע במהותה. אליהו התעמת עם אל שקר זה. הוא אמר למלך אחאב,

"וְעַתָּה שְׁלַח קְבֹץ אֵלַי אֶת-כָּל-יִשְׂרָאֵל אֶל-הַר הַכַּרְמֶל; וְאֶת נְבִיאֵי הַבַּעַל אַרְבַּע מֵאוֹת וַחֲמִשִּׁים וּנְבִיאֵי הָאֲשֵׁרָה אַרְבַּע מֵאוֹת, אֹכְלֵי שֻׁלְחַן אִיזָבֶל."

מלכים א‘ יח‘:19

אשרה , אֵלָה ששורשיה בבבל, נחשבה לבת הזוג של בעל. עבודת הפולחן שסבבה אותה הייתה גם היא מושחתת ויִצְרִית.

דעת הרוב והאמת

חשוב לציין שאליהו היה רק אדם אחד המוקף ב- 850 נביאי שקר. דעה מוטעית ורווחת היום היא, שאם הרבה אנשים מאמינים במשהו, סימן שהוא נכון. אולם המקרא מזהיר אותנו באומרו,

"הִכָּנְסוּ דֶּרֶךְ הַפֶּתַח הַצַּר, כִּי רָחָב הַפֶּתַח וּמְרֻוַּחַת הַדֶּרֶךְ הַמּוֹלִיכָה לַאֲבַדּוֹן וְרַבִּים הַהוֹלְכִים בָּהּ. אַךְ צַר הַפֶּתַח וְצָרָה הַדֶּרֶךְ הַמּוֹלִיכָה לַחַיִּים וּמְעַטִּים הַמּוֹצְאִים אוֹתָהּ. הִזָּהֲרוּ מִנְּבִיאֵי הַשֶּׁקֶר הַבָּאִים אֲלֵיכֶם בִּלְבוּשׁ כְּבָשִׂים וּבְתוֹךְ תּוֹכָם זְאֵבִים טוֹרְפִים הֵם. בְּפֵרוֹתֵיהֶם תַּכִּירוּ אוֹתָם."

מתי ז‘:16-13

ניתן להכיר נביאי שקר על פי פירותיהם - הלימוד שלהם - האם הוא בהסכמה או אינו בהסכמה עם דבר אלוהים. במקרה זה, נתן יהוה הוראות ברורות לבני ישראל, שמאפשרות להם להבחין בין אמת לשקר. בכל אופן, נביאי הבעל והאשרה היו אהודים יותר משום שאמרו לבני העם את מה שהם רצו לשמוע.

הר הכרמל

אליהו אִתְגֵר את אחאב והזמין אותו לעימות מכריע (תחרות) על הר הכרמל. היות שישנן עדויות לכך שהר זה שימש לעבודת ה בעל , העניק אליהו לנביאי השקר את יתרון המגרש הביתי.

וַיִּשְׁלַח אַחְאָב בְּכָל-בְּנֵי יִשְׂרָאֵל; וַיִּקְבֹּץ אֶת-הַנְּבִיאִים אֶל-הַר הַכַּרְמֶל. וַיִּגַּשׁ אֵלִיָּהוּ אֶל-כָּל-הָעָם וַיֹּאמֶר, "עַד-מָתַי אַתֶּם פֹּסְחִים עַל-שְׁתֵּי הַסְּעִפִּים? אִם-יְהוָה הָאֱלֹהִים לְכוּ אַחֲרָיו, וְאִם-הַבַּעַל לְכוּ אַחֲרָיו;" וְלֹא-עָנוּ הָעָם אֹתוֹ דָּבָר.

מלכים א‘, יח‘:21-20

הליכה אחרי אלוהים ואחרי הבעל גם יחד איננה אפשרית. מעולם לא הייתה ולעולם לא תהיה. אלוהים לא מאפשר לשלב בין האמת לשקר. הוא מתעב סִינְקרֶטִיזְם (שילוב בין אמונות).

וַיֹּאמֶר אֵלִיָּהוּ אֶל-הָעָם, "…וְיִתְּנוּ-לָנוּ שְׁנַיִם פָּרִים, וְיִבְחֲרוּ לָהֶם הַפָּר הָאֶחָד וִינַתְּחֻהוּ וְיָשִׂימוּ עַל-הָעֵצִים, וְאֵשׁ לֹא יָשִׂימוּ; וַאֲנִי אֶעֱשֶׂה אֶת-הַפָּר הָאֶחָד וְנָתַתִּי עַל-הָעֵצִים, וְאֵשׁ לֹא אָשִׂים. וּקְרָאתֶם בְּשֵׁם אֱלֹהֵיכֶם, וַאֲנִי אֶקְרָא בְשֵׁם-יְהוָה, וְהָיָה הָאֱלֹהִים אֲשֶׁר-יַעֲנֶה בָאֵשׁ, הוּא הָאֱלֹהִים; וַיַּעַן כָּל-הָעָם וַיֹּאמְרוּ טוֹב הַדָּבָר."

מלכים א‘, יח‘:24-22

אליהו אמר לנביאי ה בעל 'תהיו אתם ראשונים.'

…וַיִּקְרְאוּ בְשֵׁם-הַבַּעַל מֵהַבֹּקֶר וְעַד-הַצָּהֳרַיִם לֵאמֹר, "הַבַּעַל עֲנֵנוּ!" וְאֵין קוֹל וְאֵין עֹנֶה; וַיְפַסְּחוּ, עַל-הַמִּזְבֵּחַ אֲשֶׁר עָשָׂה.

וַיְהִי בַצָּהֳרַיִם וַיְהַתֵּל בָּהֶם אֵלִיָּהוּ וַיֹּאמֶר, "קִרְאוּ בְקוֹל-גָּדוֹל, כִּי-אֱלֹהִים הוּא; כִּי שִׂיחַ וְכִי-שִׂיג לוֹ וְכִי-דֶרֶךְ לוֹ; אוּלַי יָשֵׁן הוּא וְיִקָץ." וַיִּקְרְאוּ בְּקוֹל גָּדוֹל, וַיִּתְגֹּדְדוּ כְּמִשְׁפָּטָם, בַּחֲרָבוֹת וּבָרְמָחִים; עַד-שְׁפָךְ-דָּם עֲלֵיהֶם.

מלכים א‘, יח‘:28-26

פולחנם של האלים השדים היה כרוך לעיתים קרובות בדקירה או בשיסוף הגוף. הייתה זו חותמת לדתם השקרית.

וַיְהִי כַּעֲבֹר הַצָּהֳרַיִם, וַיִּתְנַבְּאוּ, עַד לַעֲלוֹת הַמִּנְחָה; וְאֵין-קוֹל וְאֵין-עֹנֶה וְאֵין קָשֶׁב.

מלכים א‘, יח‘:29

אליהו רצה שהקהל הצופה, כולל אלה ב כיתת הלימוד הגלובאלית , יגיעו לשלב שבו יאמרו,

"מָה-הוֹעִיל פֶּסֶל כִּי פְסָלוֹ יֹצְרוֹ, מַסֵּכָה וּמוֹרֶה שָּׁקֶר? כִּי בָטַח יֹצֵר יִצְרוֹ עָלָיו, לַעֲשׂוֹת אֱלִילִים אִלְּמִים."

חבקוק ב‘:18

אין אלוהים, אין אש

וַיֹּאמֶר אֵלִיָּהוּ לְכָל-הָעָם, "גְּשׁוּ אֵלַי." …וַיִּקַּח אֵלִיָּהוּ, שְׁתֵּים עֶשְׂרֵה אֲבָנִים, כְּמִסְפַּר שִׁבְטֵי בְנֵי-יַעֲקֹב; אֲשֶׁר הָיָה דְבַר-יְהוָה אֵלָיו לֵאמֹר, יִשְׂרָאֵל יִהְיֶה שְׁמֶךָ. וַיִּבְנֶה אֶת-הָאֲבָנִים מִזְבֵּחַ בְּשֵׁם יְהוָה; וַיַּעַשׂ תְּעָלָה כְּבֵית סָאתַיִם זֶרַע, סָבִיב לַמִּזְבֵּחַ.

מלכים א‘, יח‘:32-30

התעלה יכלה כנראה להכיל כ- 15 ליטרים.

הוא עָרָם עץ על המזבח, חתך את הפר לנתחים והניח אותם על העצים.

מלכים א', יח:33

וַיֹּאמֶר מִלְאוּ אַרְבָּעָה כַדִּים מַיִם, וְיִצְקוּ עַל-הָעֹלָה וְעַל-הָעֵצִים; וַיֹּאמֶר שְׁנוּ וַיִּשְׁנוּ, וַיֹּאמֶר שַׁלֵּשׁוּ וַיְשַׁלֵּשׁוּ. וַיֵּלְכוּ הַמַּיִם סָבִיב לַמִּזְבֵּחַ; וְגַם אֶת-הַתְּעָלָה מִלֵּא-מָיִם.

מלכים א‘, יח‘:35-34

הם הִשְרוּ את המזבח והעץ בשנים עשר כדי מים גדולים. המסר היה ברור - אם אין אלוהים אמיתי, אזי גם לא תהיה אש אמיתית.

וַיְהִי בַּעֲלוֹת הַמִּנְחָה, וַיִּגַּשׁ אֵלִיָּהוּ הַנָּבִיא וַיֹּאמַר, "יְהוָה אֱלֹהֵי אַבְרָהָם יִצְחָק וְיִשְׂרָאֵל, הַיּוֹם יִוָּדַע כִּי-אַתָּה אֱלֹהִים בְּיִשְׂרָאֵל וַאֲנִי עַבְדֶּךָ; ובדבריך (וּבִדְבָרְךָ) עָשִׂיתִי, אֵת כָּל-הַדְּבָרִים הָאֵלֶּה. עֲנֵנִי יְהוָה עֲנֵנִי, וְיֵדְעוּ הָעָם הַזֶּה, כִּי-אַתָּה יְהוָה הָאֱלֹהִים; וְאַתָּה הֲסִבֹּתָ אֶת-לִבָּם אֲחֹרַנִּית."

וַתִּפֹּל אֵשׁ-יְהוָה וַתֹּאכַל אֶת-הָעֹלָה וְאֶת-הָעֵצִים, וְאֶת-הָאֲבָנִים וְאֶת-הֶעָפָר; וְאֶת-הַמַּיִם אֲשֶׁר-בַּתְּעָלָה לִחֵכָה. וַיַּרְא כָּל-הָעָם, וַיִּפְּלוּ עַל-פְּנֵיהֶם; וַיֹּאמְרוּ, יְהוָה הוּא הָאֱלֹהִים, יְהוָה הוּא הָאֱלֹהִים.

מלכים א‘, יח‘:39-36

יהוה הוא האלוהים! הוא היה האחד בו הם חייבים לבטוח.

6 הגלות

ניסיונם של בני ישראל על הר הכרמל לא מנע מהם לשוב ולעבוד אלילים. בטרם מותו ניבא משה, שיום יבוא ובו יאָמֵר שעם ישראל עורר עליו את כעסו של אלוהים …

יַקְנִאֻהוּ בְּזָרִים; בְּתוֹעֵבֹת יַכְעִיסֻהוּ. יִזְבְּחוּ לַשֵּׁדִים לֹא אֱלֹהַּ, אֱלֹהִים לֹא יְדָעוּם; חֲדָשִׁים מִקָּרֹב בָּאוּ, לֹא שְׂעָרוּם אֲבֹתֵיכֶם.

דברים לב‘:17-16

ואפילו אז, אחד מנביאי יהוה כתב :

וְלָכֵן יְחַכֶּה יְהוָה לַחֲנַנְכֶם, וְלָכֵן יָרוּם לְרַחֶמְכֶם; כִּי-אֱלֹהֵי מִשְׁפָּט יְהוָה, אַשְׁרֵי כָּל-חוֹכֵי (מחכים) לוֹ.

ישעיהו ל‘:18

אך כאשר המשיכו בני ישראל להשתחוות לאלים השדים, עשה אלוהים את אשר הבטיח - משפט. ב-722 לפני הספירה פלשו האשורים לשטחי עשרת השבטים שבצפון ולקחו אותם לגלות. המקרא לא מספר על שיבה מאורגנת של אנשים אלה לארץ ישראל.

שני השבטים הדרומיים המשיכו להתקיים כישות פוליטית נפרדת עד לשנת 586 לפנה»ס, בה פלשו הבבלים* לעיר ירושלים, הרסו את המקדש שבנה שלמה המלך, ולקחו את תושביה בשבי.

* תושבי האזור שבו נבנה בשעתו מגדל בבל

יהודים

בזמן היותם בגלות החלו בני ישראל להקרא יהודים , התייחסות לעובדה שרובם היו מבני שבט יהודה. עכשיו שהמקדש נהרס, הנהיגו היהודים את בית הכנסת כמקום התכנסות לתפילה, ללימוד כתבי הקודש ולמפגש חברתי.

בהיותו בגלות, כתב אחד מארבעים הנביאים,

"לְךָ אֲדֹנָי הַצְּדָקָה, וְלָנוּ בֹּשֶׁת הַפָּנִים כַּיּוֹם הַזֶּה; לְאִישׁ יְהוּדָה וּלְיֹשְׁבֵי יְרוּשָׁלִַם, וּלְכָל-יִשְׂרָאֵל הַקְּרֹבִים וְהָרְחֹקִים בְּכָל-הָאֲרָצוֹת אֲשֶׁר הִדַּחְתָּם שָׁם, בְּמַעֲלָם אֲשֶׁר מָעֲלוּ-בָךְ. יְהוָה לָנוּ בֹּשֶׁת הַפָּנִים, לִמְלָכֵינוּ לְשָׂרֵינוּ וְלַאֲבֹתֵינוּ; אֲשֶׁר חָטָאנוּ לָךְ.

לַאדֹנָי אֱלֹהֵינוּ, הָרַחֲמִים וְהַסְּלִחוֹת; כִּי מָרַדְנוּ בּוֹ. וְלֹא שָׁמַעְנוּ, בְּקוֹל יְהוָה אֱלֹהֵינוּ; לָלֶכֶת בְּתוֹרֹתָיו אֲשֶׁר נָתַן לְפָנֵינוּ, בְּיַד עֲבָדָיו הַנְּבִיאִים. וְכָל-יִשְׂרָאֵל עָבְרוּ אֶת-תּוֹרָתֶךָ, וְסוֹר לְבִלְתִּי שְׁמוֹעַ בְּקֹלֶךָ.

וַתִּתַּךְ עָלֵינוּ הָאָלָה וְהַשְּׁבֻעָה אֲשֶׁר כְּתוּבָה בְּתוֹרַת מֹשֶׁה עֶבֶד-הָאֱלֹהִים, כִּי חָטָאנוּ לוֹ . וַיָּקֶם אֶת-דבריו (דְּבָרוֹ) אֲשֶׁר-דִּבֶּר עָלֵינוּ וְעַל שֹׁפְטֵינוּ אֲשֶׁר שְׁפָטוּנוּ, לְהָבִיא עָלֵינוּ רָעָה גְדֹלָה…

כַּאֲשֶׁר כָּתוּב בְּתוֹרַת מֹשֶׁה, אֵת כָּל-הָרָעָה הַזֹּאת בָּאָה עָלֵינוּ; וְלֹא-חִלִּינוּ אֶת-פְּנֵי יְהוָה אֱלֹהֵינוּ לָשׁוּב מֵעֲו‍ֹנֵנוּ, וּלְהַשְׂכִּיל בַּאֲמִתֶּךָ. וַיִּשְׁקֹד יְהוָה עַל-הָרָעָה, וַיְבִיאֶהָ עָלֵינוּ; כִּי-צַדִּיק יְהוָה אֱלֹהֵינוּ עַל-כָּל-מַעֲשָׂיו אֲשֶׁר עָשָׂה, וְלֹא שָׁמַעְנוּ בְּקֹלוֹ."

דניאל ט‘:14-7

הגלות נמשכה שבעים שנה, ובשנת 536 לפני הספירה החלו שני השבטים הדרומיים לשוב טיפין טיפין לארץ מולדתם ולהשתקע בסביבות ירושלים, באזור שהיה מיושב בעבר על ידי בני שבט יהודה. בית המקדש שב ונבנה, אם כי לא באותו פאר והדר כבימי שלמה, והקרבת הקרבנות נשתקמה.

היוונים

סביב שנת 400 לפנה»ס מפסיק המקרא לתעד ונאלם דום למשך כ- 400 שנה. אולם ההיסטוריה כלל לא שקטה על שמריה. אלכסנדר הגדול, המצביא המבריק של היוונים, חלף בסערה על פני כל המזרח התיכון כשהוא גורף תוך כדי כך גם את היהודים. נציגיו הנהיגו את השפה היוונית כשפת הסחר הבינלאומית ותרבותם ההלניסטית הפכה סמל למעמד במשך מאות בשנים.

היו יהודים שאימצו אל ליבם בקלות את התרבות היוונית, כשהם משלבים אותה באמונתם באלוהים. אנשים אלה נקראו צְדוּקִים . למרות מספרם המועט, היו אלה אנשים בעלי השפעה וממון. הם שלטו בכוהן הגדול, עמדה שבשלב זה נקנתה ונמכרה בכסף. הם גם התכחשו לאמיתותם של חלקים מסוימים במקרא. הצדוקים החסירו מדבר אלוהים.

במשך כ- 200 שנה נכנעו היהודים לשורה של כובשים יוונים, עד שבשנת 166 לפנה"ס - מרדו. יהודה המכבי הנהיג את אנשיו לתקופה של אוטונומיה.

במהלך תקופה זו, קמה קבוצה של קנאי דת יהודים שכונתה פרושים, שנלחמה בהשפעה היוונית ודבקה בתורת משה. בקנאותם הרבה המציאו טבעת של חוקים חדשים שחישקה את תורת משה כך ששום מצווה לא תופר. חוקים נוספים אלה קבלו סמכות עצמאית משל עצמם ונעשו שוות משקל לחוקי התורה. הפרושים הוסיפו על דבר אלוהים.

הרומאים

חירותם של היהודים תחת הנהגת המכבים נמשכה כמאה שנה בלבד. בשנת 67 לפנה"ס, עם כניסתו של המצביא פומפי לירושלים, רמסה רגל הברזל של הרומאים את חירותם.

הרומאים היו סובלניים למדי לדתם של היהודים כל עוד שלמו הללו את מיסיהם ולא עודדו מרידות. העולם החברתי של אותם ימים נכנס לעידן של שלום לא יציב.

החל משנת 27 לפנה"ס ולמשך כמעט 200 שנה, שלום זה, הקרוי 'פַּקְס רוֹמָנָה' (השלום הרומי), סיפק מעין רגיעה לסערות הפוליטיות ששררו ברחבי העולם מאז ימי בבל. לשלום זה נתלוו מסחר ומסעות, סלילת כבישים ובניית גשרים טובים באדיבות הרומאים. מבחינה חברתית, לעולם הייתה עתה שפת מסחר אחידה - יוונית עממית . מעולם לא היו התנאים בשלים יותר לבואו של מבשר עם מסר שצריך להגיע אל ארבע כנפות תבל.

עולם בָּשֶל

עבור בני ישראל, תהליך ההכנה שעברו כלל עבדות בבבל. הגלות הייתה חוויה קשה, מעין הבזק לאחור אל העבדות במצרים. אבל בדרך זו למדו העברים שיעור חשוב וקשה - הם סוף סוף הפסיקו לעבוד אלים אחרים. עבור היהודים כולם, הפסוק הבא הפך להיות הצהרת אמונה. הוא נקרא תפילת שמע.

"שְׁמַע יִשְׂרָאֵל; יְהוָה אֱלֹהֵינוּ יְהוָה אֶחָד!"

דברים ו‘:4

כלומר, יהוה אלוהינו הוא יהוה לבדו. הוא יחיד ואין בלתו - הוא קדוש. כתבי הקודש גדושים בהצהרות דומות ביחס לאלוהים:

"אֵין-קָדוֹשׁ כַּיהוָה, כִּי אֵין בִּלְתֶּךָ; וְאֵין צוּר כֵּאלֹהֵינוּ."

שמואל א‘, ב‘:2

"כֹּה-אָמַר יְהוָה מֶֽלֶךְ-יִשְׂרָאֵל וְגֹאֲלוֹ יְהוה צְבָאוֹת; 'אֲנִי רִאשׁוֹן וַאֲנִי אַחֲרוֹן, וּמִבַּלְעָדַי אֵין אֱלֹהִים.'"

ישעיהו מד‘:6

"אֲנִי יְהוָה וְאֵין עוֹד, זוּלָתִי אֵין אֱלֹהִים."

ישעיהו מה‘:5

"כִּֽי-אֲנִי הוּא, לְפָנַי לֹא-נוֹצַר אֵל, וְאַחֲרַי לֹא יִהְיֶה."

ישעיהו מג‘:10

עם ישראל היה מוכן עכשיו להתגלות העיקרית הבאה של טיבו של אלוהים. השאלה הייתה: האם הם יאמינו לו? האם העולם המתבונן מהצד יאמין לו?

אל נאמן

המאות הקודמות גם הן הוכיחו לעם ישראל - כמו גם לכל כיתת הלימוד הגלובאלית - שיהוה אלוהים הוא אל שומר-הבטחות. המלך דוד כתב,

צְרוּפָה אִמְרָתְךָ מְאֹד… (דברך עמד במבחן)

תהילים קיט‘:140

כאשר יש לאדם כלשהו היסטוריה מוכחת של אמינות, של שמירה וקיום הבטחותיו, הרי שזהו סוג האדם שבו נוכל לבטוח. ניתן להאמין למה שהוא אומר. יהוה , בפָעָלו בהיסטוריה, הוכיח לבני ישראל המצפים - ולעולם בכללותו - שאין להם עוד שום תרוץ שלא לסמוך עליו.

הורדוס הגדול

למרות ששרר שלום בעולם, החיים לא היו קלים לאזרח ברחוב היהודי. היות שהאימפריה הרומית הייתה גדולה מכדי להיות מנוהלת ביעילות מרומא, נבחרו מנהיגים מקומיים לניהול מחוזותיה השונים. ביהודה, שכעת הייתה מחוז רומי, התמנה איש בשם הורדוס להיות מלך 'בּוּבָּה' - עושה דברו של השלטון המרכזי ברומא. הוא זכור בהיסטוריה כהורדוס הגדול. אכזר מעל לכל דמיון, היה הורדוס יהודי בהגדרתו בלבד. תחת סמכותה של רומא, שלטו הוא וצאצאיו בעולם היהודי מלא התרעומת על פני 100 השנים הבאות. העם נכסף להצלה - לַאֶחד שיביא מרגוע לסבלם, לאחד שיציל אותם.

האחד המובטח

חלפו יותר מאלפיים שנה מאז הבטיח אלוהים לאברהם שאחד מצאצאיו יהיה המושיע המובטח . במהלך כל המאות הללו היו לאלוהים אנשים - לעיתים היו הם ספורים בלבד - שהאמינו בדברו ונתנו בו אמון. הם חיכו בכיסופים לבואו של המשיח - האחד המשוח . בשנים הראשונות הללו של השלום הרומי, אלו שדבקו בחוזקה ובעיקשות בהבטחות אלוהים עדיין המתינו לראות את מימושן. והנה כאשר הגיע זמן התמלאותן, הם לא היו מודעים לכך.

הערת שוליים 13

פרק 10

1 לצורך פרספקטיבה

אחת לכמה זמן אנו שומעים על אדם מסויים שמכריז באופן חד משמעי על היותו המושיע המיוחד והמובטח בכתובים. כיצד עלינו לדעת שאין זו האמת? ובכן, הכתובים נותנים לנו כלים כדי לבחון את אמיתות טענותיהם של אותם אנשים. הרשו לי להסביר זאת באופן הבא.

זהות ברורה

אולי קראתם ספרי מרגלים שתוכנם הוא בערך כך: סוכן חשאי אמור לפגוש איש קשר לא ידוע. נאמר למרגל ללכת לעיר מסוימת, לעלות על אוטובוס שנוסע לפרבר מסוים, ועם הגעתו לשבת על ספסל בכיכר הציבורית בשעה 3:00 אחה"צ על פי שעון העירייה המרכזי. שם יפגוש אותו אדם לבוש במעיל ארוך, בצבע אפור כהה, הנושא עימו עיתון. אותו אדם ישאל את הסוכן הסמוי מה השעה. על הסוכן להצביע על שעון העירייה ולשאול את האיש אם הוא מכיר את "דר. קים". כל זה יעשה, כמובן, במטרה למנוע טעויות בזיהוי איש הקשר הנכון.

ובכן, עד כמה שזה עלול להישמע מוזר, אלוהים מסר באמצעות נביאיו פרטים דומים ביחס למושיע המובטח. אופן הגעתו, העיר אליה יגיע, שם ה"קוד" שלו… כל מיני פיסות מידע ניתנו כדי לוודא ששום איש לא יטעה בזיהויו.

דר. פיטר סטונר (Stoner), פרופסור בדימוס למדעים בווסטמונט (Westmont) קולג׳, חישב[1] את גורם הסבירות במידה שרק שמונה פרטי זיהוי היו נלקחים בחשבון.[2] הוא בחר שמונה נבואות במקרא אשר נתמלאו ע"י המשיח. שנים-עשר כיתות, שייצגו 600 סטודנטים מאוניברסיטאות שונות, דנו בכל אחת מהנבואות ובחנו נסיבות שיכולות להצביע על כך שהיו אלה בני אדם אשר קשרו קשר למימוש נבואה כלשהי מאותן נבואות. לדוגמה, ידיעת מקום הלידה אינה נמצאת בשליטתנו, לכן נבואה שכזאת נחשבה ללגיטימית. ההערכה הקולקטיבית של הסטודנטים הייתה שמרנית מספיק כדי שאפילו גדולי הספקנים מקרב החוקרים נתנו את הסכמתם למסקנות פה אחד.

–בלוקחו את המידע שסיפקו הסטודנטים, הסיק פרופסור סטונר מסקנה שמרנית עוד יותר, שמעודדת את הספקנים לבחון את תהליך ההיסק הלוגי שעשה ולראות אם הוא הוגן. והמסקנה? על פי חוקי ההסתברות, אם אירוע אחד מימש שמונה נבואות בלבד, הרי שהסבירות לכך היא 1 ל- 100,000,000,000,000,000.[3] ד"ר. סטונר הדגים סבירות זו באמצעות ההנחה הבאה:

קחו 100,000,000,000,000,000 מטבעות כסף והניחו אותן…

"על פני האדמה של מדינת טקסס. (מדינה ששטחה עולה על זה של צרפת או תאילנד). הם יכסו את כל שטח המדינה בגובה של חצי מטר. כעת סמנו אחת מהמטבעות הללו וערבבו את כל המסה הזאת ביסודיות על פני כל שטח מדינת טקסס. כסו עיניו של אדם ואמרו לו שהוא יכול לנוע בחופשיות לאיזה מרחק שרק ירצה, אך עליו להרים מטבע אחד בלבד ומטבע זה יהיה המטבע הנכון."

הסיכוי שאיש אחד ימלא את כל שמונה הנבואות הוא כמו זה של אותו אדם, כסוי עיניים, למצוא את המטבע הנכון. הדבר לחלוטין בלתי אפשרי! ככל שנתקדם בסיפור נראה שהמשיח המובטח מילא יותר מאשר שמונה נבואות, כך שניתן לומר בבטחון שלא היתה טעות בזהותו.

דוקטור לוקס

בתשעת הפרקים הקודמים עקבנו אחר משה שמעלה על הכתב את דבר אלוהים, כשאנו מבססים את המסר באמצעות מובאות מדבריהם של נביאים אחרים. בהמשך הספר, נתלווה לנביא אחר ונאפשר לו להוביל אותנו למסקנה. שמו של אדם זה הוא לוקס, ומתוך 40 הנביאים שכתבו את המקרא היה הוא היחיד שלא היה יהודי. במקצועו היה לוקס רופא, אבל הוא גם היה היסטוריון קפדן.

שווה ערך

שנים רבות נאבק האדם בכוחות עצמו, כורע תחת עומס חטאו, כשתקווה אחת מאירה לו באופק - המושיע המובטח. נכון הדבר שאלוהים בחסדו אִפשר שחיות יומתו כקרבן, במקומו של האדם - כתחליף לו, אך קרבן זה סיפק כיסוי זמני בלבד לחטא. בטווח המלא, הכולל את הנצח…

…דַם הַפָּרִים וְהַשְׂעִירִים לֹא יוּכַל לְהָסִיר חֲטָאִים.

האגרת אל העברים י':4

האדם נברא בצלם אלוהים, כך שעל מנת שחוב-חטאו של האדם ישולם, יש צורך לשלם מחיר השווה לאדם - יש צורך בבן-אנוש שישלם את המחיר. בעל חיים לא יהיה מספיק.

למשל, אילו לווית מרצדס בנץ והרסת אותו בתאונת דרכים, לא יתאפשר לך לתת לבעל הרכב אוטו צעצוע כתחליף. לא, תצטרך לספק רכב חלופי שיהיה לגמרי שווה ערך לזה שנהרס או שאפילו עולה עליו בערכו.

באותה מידה, כדי שחוב חטאו של האדם ישולם, צריך מִשהו שנברא בצלם אלוהים - בן אנוש. חיה לא תספיק.

שני אנשים, בּוֹר אחד

אולי קיים מישהו שמוכן לשלם את חוב-חטאו של אדם אחר, אבל גם אז, זה לא יכול היה להיות פיתרון. מכיוון שחוטא אחד אינו יכול להושיע חוטא אחר.

יהיה זה כמו שני אנשים שנפלו לתוך פִּיר של מכרה ישן. נאבקים בחשיכה ובבוץ בתחתית הבור, יאמר האחד לשני, "תוציא אותי מהמקום הארור הזה, אני הולך ושוקע ברפש המצחין", ועונה לו חברו, "השתגעת? גם אני טובע! אין באפשרותי לעזור לך".

באותו אופן, אין באפשרותו של חוטא אחד למשות חוטא אחר ממצולות החטא. על מנת להושיע את האנושות מחטאיה יש צורך במישהו נקי מחטא.

אך חיפוש על פני כדור הארץ העלה שלא ניתן למצוא ולו איש מושלם אחד. בין אם נביא או כוהן, כל בן-אדם, עוד מימי בראשית, נולד כבנו של אדם - נולד לבוש בסחבות הבלויים של החטא. אין איש שיוכל למלא את תפקיד המושיע, משום שעל כל אחד מרחף עונש החטא שלו שאיתו עליו להתמודד.

סיכום

כך שבן האדם זקוק למישהו מחוץ לפִּיר (לבור), מישהו שאין בו חטא. על אותו מושיע להיות אנושי - כלומר, לא חיה. אבל מי יכול להיות אותו מושיע? היכן ימצא יהוה אדם שאין בו חטא? על מנת לענות על שאלות אלו, החל דר. לוקס את חיבורו במילים הבאות:

רַבִּים שָׁלְחוּ יָדָם לְחַבֵּר אֶת סִפּוּר הַדְּבָרִים אֲשֶׁר הִתְקַיְּמוּ בְּקִרְבֵּנוּ, כְּפִי שֶׁמְּסָרוּם לָנוּ אֵלֶּה אֲשֶׁר מִתְּחִלָּה הָיוּ עֵדֵי רְאִיָּה וּמְשָׁרְתֵי דְּבַר יהוה. לְפִיכָךְ, לְאַחַר שֶׁהִתְחַקֵּיתִי הֵיטֵב עַל כָּל הַדְּבָרִים מֵרֵאשִׁיתָם, חָשַׁבְתִּי גַּם אֲנִי לְנָכוֹן לְכָתְבָם לְךָ כְּסִדְרָם… לְמַעַן תִּוָּכַח בַּאֲמִתּוּת הַדְּבָרִים שֶׁלִּמְּדוּךָ.

הבשורה על פי לוקס א':4-1

2 המלאך

בטרם הופיע המושיע המובטח על במת ההיסטוריה, הכין אלוהים את העם היהודי לבואו באמצעות שליח מיוחד שהכריז על האירוע העומד להתרחש. דר. לוקס כתב:

בִּימֵי הוֹרְדוֹס מֶלֶךְ אֶרֶץ יְהוּדָה הָיָה כֺּהֵן מִמִּשְׁמֶרֶת אֲבִיָּה וּשְׁמוֹ זְכַרְיָה, וְלוֹ אִשָּׁה מִבְּנוֹת אַהֲרֺן וּשְׁמָהּ אֱלִישֶׁבַע. שְׁנֵיהֶם הָיוּ צַדִּיקִים לִפְנֵי אֱלֹהִים, הוֹלְכֵי תָּמִים בְּכָל מִצְווֹתָיו וְחֻקּוֹתָיו. וּבֵן לֹא הָיָה לָהֶם, כִּי אֱלִישֶׁבַע עֲקָרָה וּשְׁנֵיהֶם בָּאִים בַּיָּמִים.

בְּאַחַד הַיָּמִים, כַּאֲשֶׁר כִּהֵן לִפְנֵי הָאֱלֹהִים בְּסֵדֶר מִשְׁמַרְתּוֹ עַל-פִּי מִנְהַג הַכְּהֻנָּה, יָצָא גּוֹרָלוֹ לְהִכָּנֵס אֶל הֵיכַל יהוה לְהַקְטִיר קְטֺרֶת.

וְכָל קְהַל הָעָם הָיָה מִתְפַּלֵל בַּחוּץ בִּשְׁעַת הַקְּטֺרֶת. לְפֶתַע נִרְאָה אֵלָיו מַלְאַךְ יהוה נִצָּב לִימִין מִזְבַּח הַקְּטֺרֶת. כִּרְאוֹתוֹ זֺאת נִבְהַל זְכַרְיָה וּפַחַד נָפַל עָלָיו.

הבשורה על פי לוקס א':12-5

עלינו לעצור לרגע קט ולשאול את עצמנו שאלה. כיצד יכול היה זכריה לדעת שמלאך זה אכן מאלוהים הוא? אולי היה זה מלאך שהשטן שלח? ובאמת, כיצד יכול כל אחד מאיתנו לדעת אם חזון של ישות רוחנית מאירה וזוהרת הוא אמיתי או לא? אחרי הכל, הכתובים הרי מציינים שהשטן עצמו מתחפש ל"מלאך אור".[4]

על מנת להבחין בין הטוב לרע, יהוה דאג לכך שמלאכיו ימסרו נבואות ספציפיות שיתמלאו באופן מיידי. אם לא היו נבואות, לא ניתן היה לבטוח במסר. אם נבואות ניתנו והתמלאו במדויק, כי אז כל שאר המסר גם הוא עובדתי. במקרה של זכריה, חזה המלאך מספר אירועים:

אָמַר אֵלָיו הַמַּלְאָךְ, "אַל תִּירָא, זְכַרְיָה, כִּי נִשְׁמְעָה תְּפִלָּתְךָ. אֱלִישֶׁבַע אִשְׁתְּךָ תֵּלֵד לְךָ בֵּן וְאַתָּה תִּקְרָא שְׁמוֹ יוֹחָנָן. שִׂמְחָה וָגִיל יִהְיוּ לְךָ וְרַבִּים יִשְׂמְחוּ בְּהִוָּלְדוֹ; כִּי גָּדוֹל יִהְיֶה לִפְנֵי יהוה[5] … רַבִּים מִבְּנֵי יִשְׂרָאֵל יָשִׁיב אֶל יהוה אֱלֹהֵיהֶם, וְיֵלֵךְ לְפָנָיו בְּרוּחַ אֵלִיָּהוּ וּגְבוּרָתוֹ, לְהָשִׁיב לֵב אָבוֹת עַל בָּנִים, וְסוֹרְרִים אֶל תְּבוּנַת הַצַּדִּיקִים, לְהַכְשִׁיר עַם מוּכָן לַיהוה."

אָמַר זְכַרְיָה אֶל הַמַּלְאָךְ, "לְפִי מָה אֵדַע זֺאת? הֲרֵי אֲנִי זָקֵן וְאִשְׁתִּי בָּאָה בַּיָּמִים." הֵשִׁיב לוֹ הַמַּלְאָךְ, "אֲנִי גַּבְרִיאֵל הַנִּצָּב לִפְנֵי אֱלֹהִים. נִשְׁלַחְתִּי לְדַבֵּר אֵלֶיךָ וּלְבַשֵּׂר לְךָ זֺאת. וְהִנֵּה תֵּאָלֵם וְלֹא תּוּכַל לְדַבֵּר עַד אֲשֶׁר יִקְרוּ הַדְּבָרִים הָאֵלֶּה, עַל שֶׁלֹּא הֶאֱמַנְתָּ לִדְבָרַי אֲשֶׁר יִתְקַיְּמוּ בְּעִתָּם."

הבשורה על פי לוקס א':20-13

ביחד עם המסר שלו נתן המלאך לזכריה ארבע נבואות ספציפיות:

1. אלישבע עומדת ללדת…

2. היא תלד בן זכר.

חדשות אלה וודאי בלבלו את האיש הזקן. אשתו כבר היתה "באה בימים". אך היתה זו ההכרזה שהאדון עומד להגיע שבוודאי הממה את זכריה יותר מכל. להתבשר על כך שיהוה הוא המושיע המובטח - הרי זה בלתי נתפש לחלוטין! על מנת לעזור לזכריה להתגבר על חוסר האמון שלו:

3. אמר לו גבריאל שהוא יאבד את יכולת הדיבור שלו

4. הוא ישאר אילם עד שהתינוק ייוולד.

זכריה אמנם נאבק באי האמון שחש, אך גם אז ידע שארבע מאות שנים לפני זמנו, כבר כתב הנביא מלאכי על אירוע כזה.

הִנְנִי שֹׁלֵחַ מַלְאָכִי וּפִנָּה-דֶרֶךְ לְפָנָי; וּפִתְאֹם יָבוֹא אֶל-הֵיכָלוֹ הָאָדוֹן אֲשֶׁר-אַתֶּם מְבַקְשִׁים, וּמַלְאַךְ הַבְּרִית אֲשֶׁר-אַתֶּם חֲפֵצִים הִנֵּה-בָא, אָמַר יְהוָה צְבָאוֹת.

מלאכי ג':1

הדברים הרי נאמרו במילים פשוטות. זכריה וודאי תהה כיצד זה שלא ראה זאת קודם לכן. זה היה כל כך ברור! יהוה צבאות אמר: "הִנְנִי שֹׁלֵחַ מַלְאָכִי וּפִנָּה-דֶרֶךְ לְפָנָי!" יהוה בעצמו יגיע בדמות המשיח. יתרה מזו, המלאך הודיע שהמבשר שיכין ויפנה את הדרך עבורו (עבור יהוה) יהיה בנו של הכוהן - יוחנן.

האם זו האמת?

אך האם המלאך גבריאל דובר אמת? רק במידה שכל ארבעת הנבואות יתגשמו יוכל זכריה להאמין בחדשות אודות יהוה.

הָעָם חִכָּה לִזְכַרְיָה וְתָמַהּ עַל שֶׁהִתְעַכֵּב בַּהֵיכָל. וְהִנֵּה בְּצֵאתוֹ מִשָּׁם לֹא הָיָה יָכוֹל לְדַבֵּר אֲלֵיהֶם, וְהֵם הֵבִינוּ שֶׁרָאָה מַרְאֶה בַּהֵיכָל; הוּא עַצְמוֹ הָיָה רוֹמֵז לָהֶם וְעוֹדֶנּוּ אִלֵּם.

הבשורה על פי לוקס א':22-21

נבואה מספר שלוש התמלאה!

וּלְאַחַר הַיָּמִים הָאֵלֶּה הָרְתָה אֱלִישֶׁבַע אִשְׁתּוֹ. בְּמֶשֶׁךְ חֲמִשָּׁה חֳדָשִׁים הִסְתַּתְּרָה, וְזֺאת אָמְרָה: "כָּךְ עָשָׂה לִי אֱלֹהִים כַּאֲשֶׁר רָאָה לְהָסִיר אֶת חֶרְפָּתִי בְּקֶרֶב בְּנֵי אָדָם."

הבשורה על פי לוקס א':25-24

נבואה מספר אחת התגשמה! נראה שכל המסר עשוי להיות אמיתי, כולל החלק שמתייחס לבואו של יהוה לכדור הארץ!

אבל בשולי תודעתו של זכריה וודאי הציקה לו שאלה. כיצד יבוא הבורא לכדור הארץ? האם יבוא במרכבת זהב נהוגה בידי שבעה סוסים לבנים, מוקף בלגיון מלאכים לבושים באור בוהק? האם יוריד מכס השלטון את מושלי רומא, האם ישליך את הורדוס מכיסאו? המלאך לא פירט.

מרים

ההתרחשות כעת משנה מקום. המלאך, גבריאל, ערך ביקור נוסף, הפעם אצל עלמה צעירה ושמה מרים.

בַּחֺדֶשׁ הַשִּׁשִּׁי נִשְׁלַח הַמַּלְאָךְ גַּבְרִיאֵל מֵאֵת הָאֱלֹהִים לְעִיר בַּגָּלִיל, אֲשֶׁר שְׁמָהּ נָצְרַת, אֶל בְּתוּלָה מְאֺרֶסֶת לְאִישׁ מִבֵּית דָּוִד וּשְׁמוֹ יוֹסֵף, וְשֵׁם הַבְּתוּלָה מִרְיָם.

הבשורה על פי לוקס א':27-26

המקרא מספר שהן יוסף והן מרים היו צאצאים ישירים של המלך דוד אשר חי 1000 שנים לפניהם. לוקס כתב ש…

בְּהִכָּנְסוֹ לְחַדְרָהּ אָמַר הַמַּלְאָךְ, "שִׂמְחִי, בְּרוּכַת הַחֶסֶד. יהוה עִמָּךְ".

הִיא נִדְהֲמָה לְשֵׁמַע הַדָּבָר וְחָשְׁבָה בְּלִבָּהּ מַה טִּיבָהּ שֶׁל הַבְּרָכָה הַזֺּאת. אָמַר לָהּ הַמַּלְאָךְ, "אַל תִּפְחֲדִי, מִרְיָם, כִּי מָצָאת חֵן לִפְנֵי אֱלֹהִים. הִנֵּה תַּהֲרִי וְתֵלְדִי בֵּן, וְתִקְרְאִי שְׁמוֹ יֵשׁוּעַ."

הבשורה על פי לוקס א':31-28

עכשיו היה זה תורה של מרים להשתומם, והמילים נעתקו מפיה. כאשר שב אליה כושר הדיבור, שאלה את המלאך שאלה לגמרי הגיונית.

אָמְרָה מִרְיָם אֶל הַמַּלְאָךְ, "אֵיךְ יִהְיֶה הַדָּבָר הַזֶּה, הֲרֵי אֵינֶנִּי יוֹדַעַת אִישׁ?"

הֵשִׁיב הַמַּלְאָךְ וְאָמַר: "רוּחַ הַקֺּדֶשׁ תָּבוֹא עָלַיִךְ וּגְבוּרַת עֶלְיוֹן תָּצֵל עָלַיִךְ. לָכֵן קָדוֹשׁ יִקָּרֵא הַיִּלוֹד, בֶּן-אֱלֹהִים."

הבשורה על פי לוקס א':35-34

יהוה עמד להיכנס לעולם כתינוק! מדוע?! למה שלא יבוא בכל זהרו והדרו? ובכן, כפי שכבר ראינו, על המושיע להיות אנושי. לפיכך יהוה בא בדמות אדם. הוא עדיין יהיה אלוהים, אבל הוא יהיה גם איש בשר ודם - אל ואדם אחד ויחיד. על פי המלאך, אותו אל-אדם ייוולד מבתולה. דבר זה אינו נטול משמעות.

בעבר הרחוק, בגן העדן, אמר יהוה לחוה שהמושיע המובטח יהיה צאצא שלה. לא נאמר "שלהם", באופן המתייחס גם לאיש וגם לאישה יחדיו. עתה עמדה הבטחה זו להתממש, והילד ייוולד מעלמה בתולה - הוא יהיה צאצא שלה בלבד. מאז תחילת הבריאה, היו כל הילדים שנולדו לעולם צאצאיו של אדם, שייכים לשושלתו, ומשום שהיו בניו של אדם הם היו שותפים לאופיו - אופיו החוטא.[6]

אך ילד זה, שהתעבּרותו בדרך נס באמצעות כוחו של אלוהים יקרא בן אלוהים, יהיה לו את טבעו של האל העליון. אין פלא שהמלאך התייחס לתינוק כאל קדוש. הרך הנולד יהיה ללא חטא, בדיוק כשם שיהוה אלוהים הוא ללא חטא. ישוע יהיה בן-אנוש מושלם מרגע ההתעברות.

אם כך, מסתבר שיהוה לא יגיע עם כל צבא השמים ותפארתו, אלא יבוא לכדור הארץ כפי שבאו לעולם כל בני האדם - כתינוק!

המלאך גבריאל ניבא למרים שלוש נבואות. הראשונה קבעה שהיא תהרה בעודה בתולה. השנייה והשלישית כללו את אשתו של זכריה.

"וְהִנֵּה אֱלִישֶׁבַע קְרוֹבָתֵךְ גַּם הִיא הָרְתָה בֵּן בְּזִקְנָתָהּ, וְזֺאת שֶׁקָּרְאוּ לָהּ עֲקָרָה הָרָה זֶה הַחֺדֶשׁ הַשִּׁשִּׁי, כִּי לֹא יִפָּלֵא מֵאֱלֹהִים כָּל דָּבָר."

הבשורה על פי לוקס א':37-36

מרים ידעה שאלישבע מבוגרת מכדי ללדת. ללא ספק, אם אפשרי הדבר שאישה באה בימים תהרה, הרי שבאותה מידה ניתן להאמין שגם בתולה יכולה להרות. מרים בחרה לבטוח באלוהים.

אָמְרָה מִרְיָם, "הִנְנִי שִׁפְחַת אֲדֺנָי, יְהִי לִי כִּדְבָרֶךָ". וְהַמַּלְאָךְ הָלַךְ לוֹ.

הבשורה על פי לוקס א':38

זכריה ואלישבע

עַתָּה מָלְאוּ יְמֵי אֱלִישֶׁבַע לָלֶדֶת וְהִיא יָלְדָה בֵּן.

הבשורה על פי לוקס א':57

יוחנן

אלישבע ילדה בן, לא בת - הנבואה השנייה התגשמה! היה זה אירוע מיוחד במינו שכן באותם הימים הודבקה תווית שלילית למי שלא יכלו להביא ילדים לעולם. מייד עם ברית המילה ונתינת שם לילד, חזר לזכריה קולו - הנבואה הרביעית התגשמה! בנאום ההלל הנרגש שנשא, הזכיר יוחנן את הבטחות אלוהים לשלוח מושיע.

"בָּרוּךְ אֲדֺנָי אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל אֲשֶׁר פָּקַד אֶת עַמּוֹ וּפְדוּת שָׁלַח לוֹ…"

הבשורה על פי לוקס א':68

בעוד התינוק עדיין ברחמה של מרים, המשיך זכריה לדבר אודותיו. יהוה…

"…הִצְמִיחַ לָנוּ קֶרֶן יְשׁוּעָה בְּבֵית דָּוִד עַבְדּוֹ, כִּדְבַר אֲדֺנָי מֵעוֹלָם בְּיָד נְבִיאָיו הַקְּדוֹשִׁים… לַעֲשׂוֹת חֶסֶד עִם אֲבוֹתֵינוּ וְלִזְכֺּר לְעוֹלָם בְּרִיתוֹ אֲשֶׁר נִשְׁבַּע לְאַבְרָהָם אָבִינוּ."

לוקס א':70-69, 73-72

אתם יכולים לדמיין לעצמכם את זכריה, האיש הזקן, נושא בזרועותיו את בנו אל על, מביט בפניו של יוחנן התינוק ואומר,

"וּלְךָ, הַיֶּלֶד, נְבִיא אֵל עֶלְיוֹן יִקָּרֵא כִּי לְפָנָיו תֵּלֵךְ לְפַנּוֹת דֶרֶךְ יהוה."

הבשורה על פי לוקס א':76

יוחנן יהיה השליח שיכריז את דבר בואו של יהוה אלוהים לעולם כולו - לכל הכיתה הגלובאלית.

3 שמות רבים

המלאך גבריאל הכריז ש…

"…קָדוֹשׁ יִקָּרֵא הַיִּלוֹד, בֶּן-אֱלֹהִים."

הבשורה על פי לוקס א':35

כפי שכבר ראינו, לאלוהים שמות רבים, כל אחד מתאר משהו באופיו. הרשימה מתארכת עם ירידתו של אלוהים לארץ כאדם. נבחן שלושה מתוך השמות האלה:

1. בן האלוהים: יש מי שהבינו את המונח בן האלוהים כאילו קיים אלוהים יחסי מין עם מרים. המקרא אינו מלמד על רעיון שכזה בשום מקום. המקרא אומר מפורשות שמרים הייתה בתולה עד לאחר לידת ישוע.[7] התעברותו של ישוע ברחמה של מרים לא נעשתה באמצעות התאחדות פיסית כי אם בדרך נס. אלוהים העצים את יכולות גופה של מרים לעשות את העל-טבעי - להרות בעודה בתולה.

היו אחרים אשר הסיקו שהיות ומרים הייתה אמו של ישוע, לפיכך היא אימו של אלוהים - דבר שמצביע על היותה אלה בעצמה. יש המכנים את מרים 'מלכת השמים' שזוהי טעות, שכן מלכת השמים היא אלילה פגנית המוזכרת חמש פעמים בכתבי הקודש, תמיד בלוויית אזהרה. אלוהים אומר, באמצעות הנביא ירמיהו,

הַבָּנִים מְלַקְּטִים עֵצִים וְהָאָבוֹת מְבַעֲרִים אֶת-הָאֵשׁ, וְהַנָּשִׁים לָשׁוֹת בָּצֵק; לַעֲשׂוֹת כַּוָּנִים לִמְלֶכֶת הַשָּׁמַיִם וְהַסֵּךְ נְסָכִים לֵאלֹהִים אֲחֵרִים, לְמַעַן הַכְעִסֵנִי.

ירמיה ז':18

ברור שמרים לא יכלה להיות מלכת השמים!

גם אם נתנה מרים אמון באלוהים וכיבדה את דברו, לא הייתה שווה לו בשום דרך וצורה. היא אכן הייתה הכלי האנושי בו אלוהים השתמש על מנת להיכנס לעולם, אך לא מעבר לזה. מרים עצמה הייתה חוטאת והכירה בצורך שלה במושיע.

אָז אָמְרָה מִרְיָם: "תְּרוֹמֵם נַפְשִׁי אֶת אֲדֺנָי וְתָגֵל רוּחִי בֵּאלֹהֵי יִשְׁעִי…"

הבשורה על פי לוקס א':47-46

ובכן, אם למונח בן האלוהים אין משמעות פיסית, מה אם כן פירושו?

שפות רבות משתמשות במונח בן באופן שאינו קושר אותו לשושלת פיסית, אלא כדי לבטא תכונה של אותו אדם. למשל, אם מתייחסים לאדם כלשהו כאל המִדְבַּר, ניתן להבין שמדובר באדם שנולד וגדל במדבר (בדואי) (מדבר אינו מוליד ילדים!). המקרא משתמש באותה צורת התבטאות כדי להדגיש דבר מסויים ביחס לאופיו של אדם. להלן שלוש דוגמאות מהמקרא:

- • וְיוֹסֵף, אֲשֶׁר הַשְּׁלִיחִים כִּנּוּהוּ בַּר-נַבָּא, כְּלוֹמַר בֶּן הַנֶּחָמָה.

מעשי השליחים ד':36

ניתן להסיק מכך שחייו של יוסף התאפיינו בנחמה שסיפק לאחרים, ולא שהשם של אביו היה נחמה.

- •…בְּנֵי הַמֶּרִי.

אגרת שאול אל האפסים ה':6

אין ספק שלא מדובר באדם המכונה 'מרי' ואשר לו בנים רבים. הכוונה היא לאלו שמטבעם הם מרדנים.

- • …בֶּן הַשָּׂטָן, שׂוֹנֵא כָּל צֶדֶק…

מעשי השליחים יג':10

השטן לא לקח לו אישה ולא היו לו בנים! המשפט מתייחס לאנשים מושחתים.

באותה מידה, כשהמקרא מדבר על ישוע כעל בן האלוהים, עלינו להבין שהדברים מתייחסים לטיבעו המושלם - טיבעו של אלוהים, בניגוד לבן-אנוש אשר לו טבע מושחת - כצפוי ממי שהוא בנו של אדם. המקרא אומר,

"…הבּן… הוּא זֺהַר כְּבוֹדוֹ וְצֶלֶם עַצְמוּתוֹ…"

האגרת אל העברים א':3-2

ישוע, הבן, הוא הייצוג המלא של הווייתו של אלוהים. אופיו של יהוה - תפארתו - נתגלו בישוע. עוד רבות ניתן לכתוב על כך, אך הבה נמשיך לשם הבא.

2. בן האדם: שם זה לא מצביע על כך שלישוע היה אב אנושי. יוסף היה בעלה של מרים אך לא אביו של ישוע.

א). השם בן האדם מדגיש את אנושיותו: למרות שלא היה לישוע אב אנושי, הוא היה לחלוטין אדם וחי כפי שחיים בני האדם - אולם היה ללא חטא. ההתייחסויות של ישוע אל עצמו כאל בן האדם היו הצהרות של עֲנָוָה.

ב). זהו שם שמכריז על זהותו האמיתית: במשך מאות בשנים, הכירו חוקרי המקרא בשם זה כמתייחס למשיח. 500 שנה לפני הולדת ישוע כתב הנביא דניאל על המשיח המובטח באומרו:

"רואה הייתי בחזיונות לילה, והנה עם ענני השמים בא אחד הדומה לבן-האדם… שלטון וכבוד ומלכות נתנו לו, וכל העמים, האומות והלשונות יעבדו לו…"

דניאל ז':14-13

שמות משולבים

כאשר שני השמות, 'בן האלוהים' ו-'בן האדם', נקשרים יחדיו, הם מוצאים את ביטויים המושלם בעובדה ש…

הוא (אלוהים) "הִתְגַּלָּה בַּבָּשָׂר…"

אגרת שאול הראשונה לטימותיאוס ג':16

יהוה לא חדל להיות אלוהים כאשר נעשה לאדם. הוא גם לא הפך לחוטא כאשר עטה על עצמו צורת אנוש. למרות שקיבל על עצמו כמה מגבלות אנושיות, עדיין היה כל יכול, כל יודע ומושלם בצדקתו.

הוא גם לא היה אל-למחצה - חלקו אל וחלקו אדם, כי אם 100% אלוהים ו-100% אדם בו זמנית. קשה לנו להבין כיצד יכול היה לצמצם עצמו לגוף אנושי ועדיין להיות שלם בכל תכונותיו, אך זה הדבר אותו מלמדים כתבי הקודש. ככל שנמשיך בסיפור, יהיה לנו קל יותר להבין מדוע בחר אלוהים לפעול בדרך זו.

3. הדבר: ראינו מוקדם יותר שהיחס לכתבי הקודש הוא כאל דבר אלוהים (המימרה האלוהית). אולם עתה עומדים אנו לקחת הגדרה זו צעד נוסף קדימה. הדבר הוא אחד השמות של אלוהים. כתבי הקודש אומרים,

בְּרֵאשִׁית הָיָה הַדָּבָר… וֵאלֹהִים הָיָה הַדָּבָר.

הבשורה על פי יוחנן א':1

בהמשך נאמר לנו שאלוהים ירד ובא לארץ, נעשה לאדם וחי במחיצת בני האדם.

הַדָּבָר נִהְיָה בָּשָׂר וְשָׁכַן בְּתוֹכֵנוּ…

יוחנן א':14

המילה 'שָכַן' מזכירה בעברית את המילה 'מִשְכַּן'. שינוי קטן בתרגום מיוונית יראה כך:

הַדָּבָר נִהְיָה בָּשָׂר, ועשה מִשכּן בְּתוֹכֵנוּ…

יוחנן א‘:14

בדיוק כשם שבני ישראל הציבו את המשכן בלב המחנה כאות לנוכחותו של אלוהים השוכן בקרב העם, כך עזב אלוהים את השמים והשתכן במחיצת האדם - הוא התגורר בתוכנו.

המילה התגלמות, בהגדרה המקובלת, מתייחסת לאלים הלוקחים עליהם צורת אדם. אולם ישוע נבדל ושונה מכיוון שהוא באמת נעשה לאדם בשר ודם והשתכן (מלשון משכן) בקרבנו, ובו זמנית היה גם אלוהים (…הוּא זֺהַר כְּבוֹדוֹ וְצֶלֶם עַצְמוּתוֹ). בנוסף לכך, התגלמויות מופיעות, נעלמות ומופיעות שוב בצורות שונות, פעמים כבני אדם אך לעיתים קרובות גם כבעלי חיים או כחיות בחלקם. בניגוד לכך, ישוע נולד פעם אחת בלבד, ורק כאדם.

שמות רבים

שבע מאות שנה לפני הולדת ישוע, ניבא ישעיהו, אחד מארבעים נביאי המקרא,

כִּי-יֶלֶד יֻלַּד-לָנוּ, בֵּן נִתַּן-לָנוּ, וַתְּהִי הַמִּשְׂרָה עַל-שִׁכְמוֹ; וַיִּקְרָא שְׁמוֹ פֶּלֶא יוֹעֵץ, אֵל גִּבּוֹר, אֲבִי-עַד, שַׂר-שָׁלוֹם.

ישעיה ט':5

שימו לב שהילד מכונה אל גיבור, אבי עד - שני שמות שיכולים להתפרש אך ורק כיהוה אלוהים עצמו.

לא זו בלבד שישוע נולד בדמותו של אלוהים, הוא היה אלוהים - אלוהים בלבוש בשר אדם. הוא היה ללא חטא, בלי חוב-חטא שעליו לשלם. הוא היה האחד שנמצא מחוץ לביצה הטובענית, עטוי בבגדים ללא רבב, האחד שיכול להציל את האנושות מעונשו של החטא. הוא היה בהחלט כשיר להיות מושיע. המקרא אומר,

…הַמָּשִׁיחַ יֵשׁוּעַ בָּא אֶל הָעוֹלָם לְהוֹשִׁיעַ חוֹטְאִים…

אגרת שאול הראשונה לטימותיאוס א':15

4 המושיע

כָּךְ הָיְתָה הֻלֶּדֶת יֵשׁוּעַ הַמָּשִׁיחַ: מִרְיָם אִמּוֹ הָיְתָה מְאֺרֶסֶת לְיוֹסֵף וּבְטֶרֶם הִתְאַחֲדוּ נִמְצְאָה הָרָה לְרוּחַ הַקֺּדֶשׁ. יוֹסֵף בַּעֲלָהּ, שֶׁהָיָה צַדִּיק וְלֹא רָצָה לְהַצִּיג אוֹתָהּ לְחֶרְפָּה, הֶחְלִיט לְשַׁלֵּחַ אוֹתָהּ בַּסֵּתֶר.

מתי א':19-18

אתם יכולים לשער לרגע קט את הייסורים שחש יוסף: מרים הייתה הרה והילד איננו שלו. חשיפת האמת בציבור תצמיד למרים תווית של מה שלכאורה נראה מתאים לה - נואפת! אלא אם כן ההסבר שנתנה לו ביחס לביקורו של המלאך היה אמנם נכון. לא, הרי זה לא יתכן, זה לא מתקבל על הדעת. הנערה המסכנה כנראה מאבדת את השפיות. יוסף אהב אותה, אבל לא יכול היה לשאת לאישה מישהי שרימתה אותו ובגדה בו ומנסה עכשיו כמובן לתרץ זאת באמצעות סיפור מטורף. מה באמת היו מחשבותיו של יוסף לא נוכל לדעת, אבל הוא החליט בצער רב לבטל את האירושין.

בְּעוֹד שֶׁהָיָה מְהַרְהֵר בָּזֶה נִרְאָה אֵלָיו מַלְאַךְ יהוה בַּחֲלוֹם וְאָמַר: "יוֹסֵף בֶּן דָּוִד, אַל תַּחְשֺׁשׁ לָקַחַת אֵלֶיךָ אֶת מִרְיָם אִשְׁתְּךָ, כִּי אֲשֶׁר הוֹרָה בָּהּ מֵרוּחַ הַקֺּדֶשׁ הוּא.

"הִיא יוֹלֶדֶת בֵּן וְאַתָּה תִּקְרָא שְׁמוֹ יֵשׁוּעַ, כִּי הוּא יוֹשִׁיעַ אֶת עַמּוֹ מֵחַטֺּאתֵיהֶם."

כָּל זֶה אֵרַע לְמַעַן יִתְקַיֵּם מַה שֶּׁדִּבֵּר אֲדֺנָי בְּפִי הַנָּבִיא:

"הִנֵּה הָעַלְמָה הָרָה וְיֺלֶדֶת בֵּן וְקָרָאת שְׁמוֹ עִמָּנוּ אֵל."

הבשורה על פי מתי א':23-20

יוסף לא יכול היה לשמוע זאת בצורה ברורה יותר. מרים עדיין בתולה והיא עומדת ללדת בן! שם הילוד יהיה ישוע, שפירושו - 'יהוה הוא מושיענו', או 'יהוה הוא גואלנו'. הוא יגאל או יושיע את בני האדם מעונש החטא. ישוע ייקרא גם עמנואל, שמשמעו - אלוהים איתנו.

הנביא ישעיה השתמש בשם הזה כאשר כתב אודות אירוע זה שבע מאות שנה קודם לכן.

לָכֵן יִתֵּן אֲדֹנָי הוּא לָכֶם אוֹת; הִנֵּה הָעַלְמָה הָרָה וְיֹלֶדֶת בֵּן, וְקָרָאת שְׁמוֹ עִמָּנוּ אֵל.

ישעיה ז':14

הלידה מבתולה תהווה הכרזה בולטת לכל הכיתה הגלובאלית שתינוק זה היה שונה - הוא היה "יהוה עימנו".

לְאַחַר מִכֵּן הֵקִיץ יוֹסֵף מִשְּׁנָתוֹ וְעָשָׂה כְּפִי שֶּׁצִּוָּהוּ מַלְאַךְ יהוה. הוּא לָקַח אֵלָיו אֶת אִשְׁתּוֹ מִבְּלִי שֶׁיָּדַע אוֹתָהּ עַד אֲשֶׁר יָלְדָה בֵּן, וְקָרָא אֶת שְׁמוֹ יֵשׁוּעַ.

מתי א': 25-24

מפקד האוכלוסין

בַּיָּמִים הָהֵם יָצָא צַו מֵאֵת הַקֵּיסָר אוֹגוּסְטוֹס* לַעֲרֺךְ רִשּׁוּם תּוֹשָׁבִים בְּכָל הָאֲרָצוֹת.

הבשורה על פי לוקס ב':1

* הקיסר אוגוסטוס היה שליטה של האימפריה הרומית.

הקיסר היה זקוק לכסף, ואם יהיה לרומאים רישום אוכלוסין מדויק, יותר אנשים יאלצו לשלם מיסים. יוסף נדרש לקחת את אשתו מהלך 120 קילומטרים מנצרת לבית לחם שהייתה 1000 שנה קודם לכן ביתו של המלך דוד.

הַכֺּל הָלְכוּ לְהִתְפַּקֵּד, אִישׁ אִישׁ לְעִירוֹ.

וְגַם יוֹסֵף, שֶׁהָיָה מִבֵּית דָּוִד וּמִמִּשְׁפַּחְתּוֹ, עָלָה מִן הַגָּלִיל אֶל יְהוּדָה, מֵהָעִיר נָצְרַת לְעִיר דָּוִד הַנִּקְרֵאת בֵּית לֶחֶם, לְהִתְפַּקֵּד עִם מִרְיָם אֲרוּסָתוֹ וְהִיא הָרָה. כַּאֲשֶׁר הָיוּ שָׁם מָלְאוּ יָמֶיהָ לָלֶדֶת וְהִיא יָלְדָה אֶת בְּנָהּ הַבְּכוֹר. לְאַחַר שֶׁחִתְּלָה אוֹתוֹ הִשְׁכִּיבָה אוֹתוֹ בְּאֵבוּס, כִּי לֹא הָיָה לָהֶם מָקוֹם בַּמָּלוֹן.

הבשורה על פי לוקס ב':7-3

וכך, ישוע נולד בבית-לחם, הרחק מביתם של יוסף ומרים. העיר הייתה כה דחוסה באנשים שדומה שהמקום היחיד בו יכלו למצוא מחסה היה אורווה. יצועו הראשון של ישוע היה אבוס, תיבה בה נותנים אוכל לבהמות. אך למרות התנאים, חש וודאי יוסף שהכול כשורה. מאד כשורה.

וְקָרָא אֶת שְׁמוֹ יֵשׁוּעַ.

הבשורה על פי מתי א':25

האחד שהובטח סוף סוף הגיע. המקרא כותב עליו,

"הוּא אֲשֶׁר הָיָה קַיָּם בִּדְמוּת אֱלֹהִים… הֵרִיק אֶת עַצְמוֹ, נָטַל דְּמוּת עֶבֶד וְנִהְיָה כִּבְנֵי אָדָם."

אגרת שאול אל הפיליפים ב':7-6

שני סוגים של גדולה

יש האומרים, "לא יתכן! אלוהים הכל-יכול לעולם לא ישפיל את עצמו כל כך עד שייוולד בדמות תינוק חסר ישע… באורווה מלוכלכת. הוא לעולם לא יהפוך להיות אדם! אלוהים הוא גדול, הוא לעולם לא יעשה זאת!"

אולי עלינו להגדיר מחדש את המילה "גדול". חשבו על כך:

- • קיימת גדולה של מלך שחי בארמון ממלכתו, מוקף בעושר ומותרות ובעבדים הדואגים לנוחותו. לעיתים רחוקות הוא 'מלכלך את ידיו'. הוא יודע מעט על המצוקות והדאגות איתם מתמודדים נתיניו מדי יום ביומו.

- • וישנה גם גדולתו של הרופא המיומן שנוטש את הקליניקה הרווחית שלו בארץ מולדתו כדי להקים מרפאה בארץ זרה. כשהוא מוקף בעוני ובמחלות הוא משרת את האנשים, עוזר להם, מרפא אותם, ובסוף גם מקריב את חייו עבורם.

איזה סוג של גדולה לדעתכם הכי מתאימה לאלוהים רחום ורב חסד?

הֵן יוֹדְעִים אַתֶּם אֶת מַעֲשֵׂה הַחֶסֶד שֶׁל אֲדוֹנֵנוּ יֵשׁוּעַ הַמָּשִׁיחַ, שֶׁבִּהְיוֹתוֹ עָשִׁיר נַעֲשָׂה עָנִי לְמַעַנְכֶם, כְּדֵי שֶׁתַּעֲשִׁירוּ אַתֶּם עַל-יְדֵי עֲנִיּוּתוֹ.

אגרת שאול השנייה לקורינתים ח':9

יש שתָהוּ מדוע לקח לאדון זמן כה רב לרדת לעולם. המקרא לא מסביר זאת. אולי משום שלקח מאות של שנים לשכנע אומה אחת בלבד לעבוד את יהוה לבדו. או אולי זה קשור בכך שעלינו "לעולם לא לבטוח בזר". אם זוהי הסיבה, הרי שאלוהים השתמש באלפי שנים כדי לבנות היסטוריה ארוכה ואמינה כך שלאדם לא תהיה סיבה שלא לבטוח בו. תהא הסיבה אשר תהא, המקרא אומר שהמושיע המובטח סוף סוף הגיע.

הרועים

בְּאוֹתוֹ חֶבֶל אֶרֶץ הָיוּ רוֹעִים שֶׁנָּהֲגוּ לָגוּר בַּשָּׂדֶה וְלִשְׁמֺר עַל עֶדְרָם בְּאַשְׁמוּרוֹת הַלַּיְלָה. לְפֶתַע נִצַּב עֲלֵיהֶם מַלְאַךְ יהוה וּכְבוֹד יהוה נָגַהּ סְבִיבָם. הֵם נִבְהֲלוּ עַד מְאֺד.

אוּלָם הַמַּלְאָךְ אָמַר לָהֶם: "אַל תִּפְחֲדוּ, כִּי הִנְנִי מְבַשֵּׂר לָכֶם שִׂמְחָה גְּדוֹלָה אֲשֶׁר תִּהְיֶה לְכָל הָעָם. הַיּוֹם נוֹלַד לָכֶם מוֹשִׁיעַ בְּעִיר דָּוִד, הוּא הַמָּשִׁיחַ הָאָדוֹן. וְזֶה לָכֶם הָאוֹת: תִּמְצְאוּ תִּינוֹק מְחֻתָּל שׁוֹכֵב בְּאֵבוּס."

הבשורה על פי לוקס ב':12-8

לרועים ניתנו לא פחות מארבעה סימנים כדי לאמת את המסר.

פִּתְאוֹם הָיוּ לְיַד הַמַּלְאָךְ הֲמוֹן צְבָא הַשָּׁמַיִם וְהֵמָּה מְהַלְלִים אֶת הָאֱלֹהִים וְאוֹמְרִים: "כָּבוֹד לֵאלֹהִים בַּמְּרוֹמִים, וּבָאָרֶץ שָׁלוֹם עַל בְּנֵי אָדָם אֲשֶׁר אוֹתָם רָצָה."

הבשורה על פי לוקס ב':14-13

הרועים היו עסוקים בשלהם, דואגים לצאן מרעיתם. לעיתים קרובות נעשה שימוש בכבשים מהעדרים שלהם לצורך העלאת קורבנות במקדש בירושלים קילומטרים ספורים מבית לחם. החיים היו צפויים. אבל עכשיו הגיעו המלאכים, וכל עולמם של הרועים היטלטל, לא רק בגלל הולדת המושיע אלא גם בגלל זהותו! הם ודאי שאלו זה את זה בהתרגשות: "האם שמעת את אשר שמעתי אני? המשיח הוא האדון!"

משיח

המילה היוונית 'כריסטוס' או 'כּרַיְסְט' זהה למילה 'משיח' בעברית. מילה שמשמעותה - זה שנמשח - המשוח. במשך מאות בשנים התייחסה המילה 'משיח' למושיע המובטח. עתה אמרו המלאכים שהמשיח הוא יהוה בעצמו.

לְאַחַר שֶׁעָלוּ הַמַּלְאָכִים מֵעֲלֵיהֶם הַשָּׁמַיְמָה, אָמְרוּ הָרוֹעִים אִישׁ אֶל רֵעֵהוּ: "בּוֹאוּ נֵלֵךְ עַד בֵּית לֶחֶם וְנִרְאֶה אֶת הַדָּבָר הַזֶּה אֲשֶׁר קָרָה, מַה שֶּׁאֱלֹהִים הוֹדִיעַ לָנוּ." הֵם הָלְכוּ מַהֵר וּמָצְאוּ אֶת מִרְיָם וְיוֹסֵף וְאֶת הַתִּינוֹק הַשּׁוֹכֵב בָּאֵבוּס. כַּאֲשֶׁר רָאוּ אוֹתוֹ הִשְׁמִיעוּ אֶת הַדָּבָר שֶׁנֶּאֱמַר לָהֶם עַל-אוֹדוֹת הַיֶּלֶד הַזֶּה.

הבשורה על פי לוקס ב':17-15

החכמים

בְּעֵת שֶׁנּוֹלַד יֵשׁוּעַ בְּבֵית לֶחֶם יְהוּדָה, בִּימֵי הוֹרְדוֹס הַמֶּלֶךְ, בָּאוּ לִירוּשָׁלַיִם חֲכָמִים מִן הַמִּזְרָח. שָׁאֲלוּ: "הֵיכָן מֶלֶךְ הַיְּהוּדִים אֲשֶׁר נוֹלָד? כִּי רָאִינוּ אֶת כּוֹכָבוֹ בַּמִּזְרָח וּבָאנוּ לְהִשְׁתַּחֲווֹת לוֹ."

מתי ב':2-1

חכמי המזרח היו מומחים בתורת הכוכבים, יֵדע שהגיע כנראה מפרס (אירן של היום). במחיר אישי כבד, נעו דרך הרים ומדבריות בוגדניים על מנת לבוא ולראות את הרך הנולד. המלך השליט ביהודה באותה תקופה היה הורדוס הגדול, שללא ספק הוזהר מפני חבורה נכבדה זו. הביקור שלהם לא יכול היה להיתפס כאיום כיוון שלא הובילו איתם צבאות. באמתחתם הייתה שאלה אחת בלבד: "היכן הוא המלך הנולד?"

כַּאֲשֶׁר שָׁמַע זֺאת הוֹרְדוֹס הַמֶּלֶךְ נִדְהַם הוּא וְכָל יְרוּשָׁלַיִם עִמּוֹ.

מתי ב':3

שאלה אחת ויחידה זו ממש טלטלה את הורדוס. הוא החזיק בכס המלכות באגרוף קפוץ והיה מוכן למחוץ כל מי שיעז לנסות ולחטוף אותו ממנו. אין ספק שכל העיר הייתה מזועזעת גם היא. הורדוס היה ידוע באכזריותו כלפי התושבים בעיקר בזמן כעסו. מי יודע מה הוא מסוגל לעשות עכשיו? הורדוס כינס את יועצי הדת שלו.

הוּא כִּנֵּס אֶת כָּל רָאשֵׁי הַכֺּהֲנִים וְסוֹפְרֵי הָעָם וְשָׁאַל אוֹתָם אֵיפֺה יִוָּלֵד הַמָּשִׁיחַ.

הבשורה על פי מתי ב':4

אתם יכולים לדמיין לעצמכם את הסופר המודאג נושף באבק המכסה את המגילה הקטנה. חבריו החכמים כפופים גם הם מעל לפפירוס, ועיניהם הטרוטות סורקות את הטקסט. הם מוטרדים. הם רוצים להבהיר להורדוס שלא הם היו אלה שאמרו את הדברים האלו. נביא בשם מיכה כתב אותם 700 שנה קודם לכן. אצבע רוטטת מצביעה על הקטע השחוק במגילה. הורדוס מסרב להביט. הסופר מכחכח בגרונו הצרוד ומקריא:

"וְאַתָּה בֵּית-לֶחֶם אֶפְרָתָה צָעִיר לִהְיוֹת בְּאַלְפֵי יְהוּדָה, מִמְּךָ לִי יֵצֵא, לִהְיוֹת מוֹשֵׁל בְּיִשְׂרָאֵל; וּמוֹצָאֹתָיו מִקֶּדֶם מִימֵי עוֹלָם."

מיכה ה':1

הנבואה מאד ספציפית. היא אומרת שעל התינוק להיוולד בבית-לחם אפרתה. היות שהיו שתי ערים בשם בית-לחם, האחת קרובה לנצרת (בית לחם הגלילית) והשנייה - דרומית לירושלים בחבל אפרתה, הייתה זו הבחנה רבת משמעות.

הורדוס רצה לדעת אם הנביא תיעד פרטים נוספים. אמנם כן! הנבואה מצהירה מפורשות שהאחד שייוולד חי מִקֶּדֶם מִימֵי עוֹלָם, כלומר, מאז ומתמיד. פניו של הורדוס ודאי האפירו. זה לא יתכן. רק אלוהים לבדו הוא נצחי. הבורא לעולם לא יגיע לארץ כתינוק, ובוודאי לא ייולד בשממה של העיר בית לחם. הוא יגיע לירושלים במרכבות ובתקיעת חצוצרות. אהה! אולי הסופרים בכוונה מנסים להפחיד אותו, לתמרן אותו. לא יזיק להשתעשע בהם קצת. הוא כבר יראה להם לאיזה כבוד יכולים מלכים חדשים לצפות. הוא הוציא מעל פניו את כוהניו…

אָז קָרָא הוֹרְדוֹס בַּחֲשַׁאי לְחַכְמֵי הַמִּזְרָח וּבֵרֵר אֶצְלָם מָתַי הוֹפִיעַ הַכּוֹכָב. אַחֲרֵי כֵן שָׁלַח אוֹתָם לְבֵית לֶחֶם בְּאָמְרוֹ: "לְכוּ חִקְרוּ הֵיטֵב עַל-אוֹדוֹת הַיֶּלֶד וְכַאֲשֶׁר תִּמְצְאוּ אוֹתוֹ הוֹדִיעוּ לִי כְּדֵי שֶׁאָבוֹא וְאֶשְׁתַּחֲוֶה לוֹ גַּם אֲנִי."

הֵם שָׁמְעוּ אֶת דִּבְרֵי הַמֶּלֶךְ וְהָלְכוּ, וְהִנֵּה הַכּוֹכָב שֶׁרָאוּ בַּמִּזְרָח הִתְקַדֵּם לִפְנֵיהֶם עַד אֲשֶׁר בָּא וְנֶעֱמַד מֵעַל לַמָּקוֹם שֶׁהָיָה שָׁם הַיֶּלֶד. כִּרְאוֹתָם אֶת הַכּוֹכָב שָׂמְחוּ שִׂמְחָה גְּדוֹלָה עַד מְאֺד. הֵם נִכְנְסוּ לַבַּיִת וְרָאוּ אֶת הַיֶּלֶד עִם מִרְיָם אִמּוֹ. נָפְלוּ עַל פְּנֵיהֶם וְהִשְׁתַּחֲווּ לוֹ, וּפָתְחוּ אֶת צְרוֹרוֹתֵיהֶם וְהִגִּישׁוּ לוֹ מַתָּנוֹת: זָהָב וּלְבוֹנָה וָמוֹר.[8]

הבשורה על פי מתי ב':11-7

הִשְתַּחֲווּת

אנשים עשירים ובעלי מעמד אלה השתחוו לישוע. התורה הייתה ברורה מאד - יש לעבוד אך ורק את אלוהים, האל העליון. יוסף ומרים הכירו היטב את עשרת הדברות ועם זאת הם לא התערבו. הם וודאי ידעו עמוק בליבם שהחכמים משתחווים לאדון, לאלוהים.

לְאַחַר שֶׁהֻזְהֲרוּ בַּחֲלוֹם שֶׁלֹּא לַחֲזֺר אֶל הוֹרְדוֹס יָצְאוּ לְאַרְצָם בְּדֶרֶךְ אַחֶרֶת.

הֵם הָלְכוּ מִשָּׁם וּמַלְאַךְ יהוה נִרְאָה אֶל יוֹסֵף בַּחֲלוֹם וְאָמַר: "קוּם, קַח אֶת הַיֶּלֶד וְאֶת אִמּוֹ וּבְרַח לְמִצְרַיִם וֶהֱיֵה שָׁם עַד אֲשֶׁר אֺמַר לְךָ, כִּי הוֹרְדוֹס יְחַפֵּשׂ אֶת הַיֶּלֶד כְּדֵי לְהַשְׁמִיד אוֹתוֹ."

הוּא קָם וְלָקַח אֶת הַיֶּלֶד וְאֶת אִמּוֹ בַּלַּיְלָה וְיָצָא לְמִצְרַיִם.

וַיְהִי שָׁם עַד מוֹת הוֹרְדוֹס.

הבשורה על פי מתי ב':15-12

בהתאם למתועד אודותיו בספרי ההיסטוריה, הורדוס אכן עשה כל מאמץ להרוג את ישוע, אבל הילד נשאר מוגן במצרים. לבסוף מת הורדוס, וכך יכלו יוסף, מרים וישוע לשוב לנצרת, שם עבד יוסף למחייתו כנגר. ד"ר לוקס כתב,

וְהַיֶּלֶד גָּדַל וְהִתְחַזֵּק, מָלֵא חָכְמָה, וְחֶסֶד אֱלֹהִים הָיָה עָלָיו.

הבשורה על פי לוקס ב':40

5 טבילה

ישוע גדל וחי כמו כל אדם מפשוטי העם שחיו סביבו - הוא עבד והתפרנס בעמל כפיו, חי בבית צנוע ולא הִרבה לטייל. השוני היחיד היה שהוא מעולם לא נשא אישה.

כְּבֶן שְׁלוֹשִׁים שָׁנָה הָיָה יֵשׁוּעַ כַּאֲשֶׁר הֵחֵל בְּפָעֳלוֹ.

הבשורה על פי לוקס ג':23

שלושים שנה נחשבו לגיל המינימלי בו יכול היה אדם לשלוט בקהל מאזינים ולהישמע. ככל ששלושה עשורים אלו הגיעו לקיצם, כך רווחו יותר ולכל עבר השמועות על בוא המשיח. הדבר התרחש בדיוק כפי שניבאו הנביאים.

בַּיָּמִים הָהֵם הוֹפִיעַ יוֹחָנָן הַמַּטְבִּיל כְּשֶׁהוּא קוֹרֵא בְּמִדְבַּר יְהוּדָה לֵאמֺר: "שׁוּבוּ בִּתְשׁוּבָה, כִּי קָרְבָה מַלְכוּת שָׁמַיִם." הוּא הָיָה זֶה שֶׁנֶּאֱמַר עָלָיו בְּפִי יְשַׁעְיָהוּ הַנָּבִיא:

"קוֹל קוֹרֵא בַּמִּדְבָּר פַּנּוּ דֶּרֶךְ יהוה, יַשְּׁרוּ מְסִלּוֹתָיו."

הבשורה על פי מתי ג':3-1

יוחנן, בנו של זכריה, הוכר בכינוי 'המטביל' משום שנהג להטביל אנשים. פולחן הטבילה לא היה דבר בלתי שכיח בקרב אנשי המזרח התיכון באותם ימים. הוא היה מלא במשמעות. כיום, לעומת זאת, קיים בלבול גדול ביחס למילה זו.

לדוגמא, הייתה לי ההזדמנות לבקר במדינה בה נחשפו אנשי המקום לחלקים מסויימים של החשיבה המקראית. הם אימצו את הטבילה, כשהם מאמינים שהמים שוטפים מעליהם את חטאיהם. הם היו כלכך משוכנעים במשמעות המילולית של הפולחן עד כדי כך שלא הלכו לנהר אחרי הטבילה מחשש שהחטאים שנותרו במים ישובו ויידבקו בם.

המקרא חד-משמעי ביחס לכך שהטבילה אינה הופכת אותנו ראויים לאלוהים. זוהי רק תמונה חזותית להתרחשות פנימית. היום, "תיאולוגים" רבים, בהסח הדעת, נותנים לטבילה משמעות הרבה יותר גדולה ממה שנותן לה המקרא.

חלק מהבלבול נובע מכך שלא נמצאה מילה בשפה האנגלית שתתרגם במדויק את המילה העברית 'טבילה' או את המונח היווני baptizo. המתרגמים פתרו את הסוגיה בכך שהמציאו את המילה baptism. אין בכך שום בעיה, מלבד העובדה שאין זה עוזר לאדם הממוצע להבין את משמעותה המקורית.

זיהוי

Baptism מתייחס לזיהוי. המשמעות המקובלת של המילה baptizo מקורה בתעשיית הטקסטיל היוונית הקדומה. בתהליך הצביעה של בד, נטבלה פיסה ממנו במיכל של צבע וספגה את הפיגמֵנט (צִבְעָן) שלו. הבד היה כעת זהה לחלוטין עם הצבע.

פרושים וצדוקים

יוחנן לימד שהיהודים התרחקו מהכתובים, בהיותם מאמצים רעיונות ומחשבות של בני אדם. הוא טען שעליהם לשנות את אורח מחשבתם ביחס לדרכיהם התועות ולשוב לאלוהים. במילים אחרות ובקיצור: לשוב בתשובה. היהודים שנטבלו הראו שהם מזדהים (או מסכימים באופן אישי) עם מסר החזרה בתשובה של יוחנן.

אָז יָצְאוּ אֵלָיו יְרוּשָׁלַיִם וְכָל יְהוּדָה וְכָל כִּכַּר הַיַרְדֵּן וְהֻטְבְּלוּ עַל-יָדָיו בַּיַּרְדֵּן כְּשֶׁהֵם מִתְוַדִּים עַל חַטֺּאתֵיהֶם. כְּשֶׁרָאָה רַבִּים מִן הַפְּרוּשִׁים וְהַצְּדוֹקִים בָּאִים לְהִטָּבֵל אָמַר לָהֶם: "יַלְדֵי צִפְעוֹנִים, מִי הוֹרָה אֶתְכֶם לְהִמָּלֵט מִן הֶחָרוֹן הַבָּא? לָכֵן עֲשׂוּ פְּרִי רָאוּי לִתְשׁוּבָה…"

הבשורה על פי מתי ג':8-5

יוחנן המטביל הבחין שכמה מהאנשים בקהל שלו הם פרושים וצדוקים. זכרו, הם היו אלה שהוסיפו או גרעו מהמקרא. שתי קבוצות אלה בָּזוּ זו לזו, אולם היה להם דבר אחד במשותף - הם היו יהירים. יוחנן קרא להם "צִפְעוֹנִים" משום שהם כָּפוּ חוקים בלתי נסבלים על אחרים אך לא מלאו אחרי חוקים אלו בעצמם. הוא אמר להם לשוב בתשובה, לשנות את דעתם.

טבילתו של ישוע

אָז הִגִּיעַ יֵשׁוּעַ מִן הַגָּלִיל לַיַּרְדֵּן וּבָא אֶל יוֹחָנָן לְהִטָּבֵל אֶצְלוֹ, אֶלָּא שֶׁיּוֹחָנָן נִסָּה לַהֲנִיאוֹ מִכָּךְ בְּאָמְרוֹ: "אֲנִי צָרִיךְ לְהִטָּבֵל אֶצְלְךָ, וְאַתָּה בָּא אֵלַי?"

הבשורה על פי מתי ג':14-13

יוחנן הבין מיהו ישוע הבא אליו - הוא היה המשיח. ישוע לא היה צריך לחזור בתשובה על אף דבר מכיוון שהיה מושלם. יוחנן ידע שהוא זה אשר צריך להיטבל, לא ישוע.

הֵשִׁיב לוֹ יֵשׁוּעַ וְאָמַר: "הַנַּח כָּעֵת, כִּי מִן הָרָאוּי שֶׁנְּקַיֵּם אֶת הַצֶּדֶק כֻּלּוֹ." וְיוֹחָנָן הִנִּיחַ לוֹ.

הבשורה על פי מתי ג':15

ישוע עמד על כך שעליו להיטבל משום שרצה להיות מזוהה עם המסר של יוחנן. הוא רצה לתת אישור לכך שהמסר של יוחנן הוא אמת.

יֵשׁוּעַ נִטְבַּל וְעָלָה מִיָּד מִן הַמַּיִם. אוֹתָהּ עֵת נִפְתְּחוּ הַשָּׁמַיִם וְהוּא רָאָה אֶת רוּחַ אֱלֹהִים יוֹרֶדֶת כְּיוֹנָה וּבָאָה עָלָיו. וְהִנֵּה קוֹל מִן הַשָּׁמַיִם אוֹמֵר: "זֶה בְּנִי אֲהוּבִי אֲשֶׁר בּוֹ חָפַצְתִּי."

הבשורה על פי מתי ג':17-16

מיד נתייחס לפסוק זה לעומקו, אך הבה ונסיים קודם את הסיפור.

לְמָחֳרָת רָאָה יוֹחָנָן אֶת יֵשׁוּעַ בָּא לִקְרָאתוֹ. אָמַר יוֹחָנָן: "הִנֵּה שֵׂה הָאֱלֹהִים הַנּוֹשֵׂא חַטַּאת הָעוֹלָם. זֶה שֶׁאָמַרְתִּי עָלָיו, 'אַחֲרַי בָּא אִישׁ אֲשֶׁר הוּא כְּבָר לְפָנַי, כִּי קֺדֶם לִי הָיָה.'"

הבשורה על פי יוחנן א':30-29

יוחנן זיהה את ישוע כמושיע המובטח, האחד שיסיר את חטאו של העולם. הוא כינה אותו שה האלוהים, שם שמיוחס תכופות לישוע. אנו נראה מאוחר יותר מדוע זוהה ישוע עם אותו בעל חיים בלתי מזיק. למרות שיוחנן נולד לפני ישוע, יוחנן גם ציין שישוע חי לפניו - באופן נצחי. הוא סיכם את דבריו באומרו,

"וַאֲנִי רָאִיתִי וְהֵעַדְתִּי שֶׁזֶּה הוּא בֶּן-הָאֱלֹהִים."

הבשורה על פי יוחנן א':34

6 אחדות מורכבת

במשך 1000 שנים פעל אלוהים בקרב עם ישראל כדי להביא אותם לכך שלא יעבדו אלוהים אחרים. כיבושים וגלות נדרשו על מנת לשחרר אותם מעבודת אלילים. לבסוף עבד עם ישראל אלוהים אחד בלבד - את יהוה אלוהים.

אבל עכשיו רצה אלוהים שעמו הנבחר וכל יתר האומות בכיתה הגלובאלית יבינו דבר נוסף ביחס אליו, משהו שלא היו מוכנים לו עד שלמדו ש…

…יְהוָה אֱלֹהֵינוּ, יְהוָה אֶחָד.

דברים ו':4

זוכרים כיצד בפרקים הקודמים הזכרנו את החלק שבלתי ניתן לדעת ולהבין אודות אלוהים - הדברים שהכתובים אומרים שאיננו יכולים לתפוס? ובכן, גילוי אחרון זה נוגע עמוק בהיבט המתייחס לאופיו של אלוהים שהוא באמת מעבר להבנתנו.

כאשר הכתוב קודם לכן אומר שאלוהים הוא 'אחד'[9], כוונתו ל'אחד' מורכב, לעומת 'אחד' מוחלט או 'אחד' מבחינה מתמטית.

למשל, המקרא משתמש במילה ‘אחד' כשהוא מדבר על אנשים אשר…

וַיִּכְרְתוּ מִשָּׁם זְמוֹרָה וְאֶשְׁכּוֹל עֲנָבִים אֶחָד…

במדבר יג':23

קיים רק אשכול אחד, אך עליו ענפים רבים. אנו משתמשים במבנה הדקדוקי הזה כשאנו מתייחסים לאוניברסיטה או לבית חולים. אנו יודעים שקיימת אוניברסיטה אחת בלבד, אך היא כוללת בניינים רבים; ישנו בית חולים אחד בלבד, אך הוא כולל מחלקות רבות. יש בזה היגיון כאשר מדובר בבניינים ובענבים, אבל הרעיון של אחדות מורכבת קשה יותר להבנה כשמדובר באנשים. האם שני אנשים יכולים להיות אחד? תשובת כתבי הקודש היא כן, והיא מביאה את קשר הנישואין כדוגמה.

…יַעֲזָב-אִישׁ אֶת-אָבִיו וְאֶת-אִמּוֹ; וְדָבַק בְּאִשְׁתּוֹ וְהָיוּ לְבָשָׂר אֶחָד.

בראשית ב':24

לא מדובר כאן באקט מיני בלבד. המילה 'אחד' מתייחסת לשני אנשים שמתאחדים למשפחה אחת. זה איננו 'אחד' מוחלט או מתמטי, אלא 'אחד' מורכב. כתבי הקודש אומרים שבני זוג נשואים…

…וְהָיוּ שְׁנֵיהֶם לְבָשָׂר אֶחָד.' וּבְכֵן אֵינָם עוֹד שְׁנַיִם אֶלָּא בָּשָׂר אֶחָד…

הבשורה על פי מרקוס י':8

המקרא מתייחס לאחדות הזאת במילים…

…גָּדוֹל הָרָז הַזֶּה…

אגרת שאול אל האפסים ה':32

במובן עמוק ורחב הרבה יותר, מאשרים כתבי הקודש שאלוהים הוא אחד, אך מורכב משלוש ישויות.[10] לכל אחת משלוש הישויות הללו שמות רבים אך הם מזוהים בעיקר כאב, בן ו-רוח הקודש. במונחים תיאולוגיים, מדובר בשילוש או באחדות משולשת - כלומר, שלושה באחד.

במהלך שנות ההיסטוריה ציינו הנביאים את הריבוי שבאחדות האלוהית. כאשר ברא אלוהים את האדם, כתב משה,

וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים, "נַעֲשֶׂה אָדָם בְּצַלְמֵנוּ כִּדְמוּתֵנוּ…"

בראשית א':26

כאשר חטא אדם,

וַיֹּאמֶר יְהוָה אֱלֹהִים, "הֵן הָאָדָם הָיָה כְּאַחַד מִמֶּנּוּ, לָדַעַת טוֹב וָרָע…"

בראשית ג':22

כאשר נפוצו אנשי בבל לכל עבר,אלוהים אמר,

הָבָה נֵרְדָה וְנָבְלָה שָׁם שְׂפָתָם, אֲשֶׁר לֹא יִשְׁמְעוּ אִישׁ שְׂפַת רֵעֵהוּ. וַיָּפֶץ יְהוָה אֹתָם מִשָּׁם עַל-פְּנֵי כָל-הָאָרֶץ;

בראשית יא':8-7

גם המילה בה השתמשו הנביאים - אלוהים - העבירה מסר של אחדות מורכבת. המילה אלוהים מבחינה דקדוקית מתארת ריבוי ובכך מאפשרת מורכבות, אך המילה עצמה מתייחסת ליחיד, ולכן לאחד מורכב.

עם בואו של אלוהים אל הארץ כאלוהים-אדם, חושף אלוהים ביתר פירוט את האחדות המורכבת שלו. דר. לוקס כתב שכאשר דיבר המלאך אל מרים, הוא אמר,

"רוּחַ הַקֺּדֶשׁ תָּבוֹא עָלַיִךְ וּגְבוּרַת עֶלְיוֹן תָּצֵל עָלַיִךְ. לָכֵן קָדוֹשׁ יִקָּרֵא הַיִּלוֹד, בֶּן-אֱלֹהִים."

הבשורה על פי לוקס א':35

כאן ישנן שלוש ישויות, ועם זאת - אלוהים אחד. משלב זה ואילך בכתבי הקודש, הופעתם של פסוקים המתייחסים לאחדות המורכבת (לשילוש) הינה שכיחה.

יֵשׁוּעַ נִטְבַּל וְעָלָה מִיָּד מִן הַמַּיִם. אוֹתָהּ עֵת נִפְתְּחוּ הַשָּׁמַיִם וְהוּא רָאָה אֶת רוּחַ אֱלֹהִים יוֹרֶדֶת כְּיוֹנָה וּבָאָה עָלָיו. וְהִנֵּה קוֹל מִן הַשָּׁמַיִם אוֹמֵר: "זֶה בְּנִי אֲהוּבִי אֲשֶׁר בּוֹ חָפַצְתִּי."

הבשורה על פי מתי ג':17-16

אנו מוצאים כאן שלוש ישויות: ישוע, רוח אלוהים ובת קול מן השמים. ביחד הם יוצרים אחדות משולשת - אל אחד הקרוי יהוה אלוהים.

במהלך השנים נעשו מספר ניסיונות להסביר את האחדות המשולשת של אלוהים:

1. הביצה: לביצה יש קליפה, חלבון וחלמון. שלושה חלקים ברורים, אך ביצה אחת בלבד.

2. מימדים: לקופסה יש גובה, רוחב ואורך. הם שונים זה מזה, ולא ניתן להפריד ביניהם או לומר עליהם שהם "חלקים". תפישת המרחב היא חסרת משמעות בלי שלושתם.

3. כפל: 1x1x1=1

עבור חלק מהאנשים, יכולות דוגמאות אלה להיות לעזר, אולם הן לוקות מאד בחסר לצורך הסברת האחדות המורכבת או האחדות המשולשת של אלוהים. עלינו להיזהר שלא לנסות לגרור את אלוהים למטה, לרמה שלנו. אלוהים אומר שאחת הסיבות לכך שאיננו מבינים אותו היא מכיוון ש...

דִּמִּיתָ הֱיוֹת-אֶהְיֶה כָמוֹךָ… (כלומר, חשבת לעצמך שאני - אלוהים - בדיוק כמוך).

תהלים נ':21

עלינו להכיר בעובדה שהחשיבה ההגיונית שלנו אינה מסוגלת להתאים את האל הנצחי למימדי מוחנו הסופי. בחשיבה נכונה, אלוהים, כפי שהוא מתגלה במקרא, מותיר אותנו נדהמים. יש דברים ביחס לאלוהים שהם מעבר ליכולת ההיגיון האנושי; מורכבויות בלתי אפשריות שקשה לנו לתפוס.

למשל, המושג של אלוהים שהוא נצחי אינו קל לעיכול. באותה מידה, הרעיון שאלוהים נמצא בכל מקום בו זמנית מבלבל גם הוא. תפיסה ברורה של שתי אמיתות אלה היא לבדה בלתי אפשרית למוחנו הסופי. כך גם הבנת נושא האחדות המורכבת.

הַנִּסְתָּרֹת לַיהוָה אֱלֹהֵינוּ וְהַנִּגְלֹת לָנוּ וּלְבָנֵינוּ…

דברים כט':28

האחד שהוא שלושה

למרות שנכון יהיה להתייחס לכל אחת מישויות האחדות המורכבת כאל אלוהים, ניתן לעשות את ההבחנה הבאה:

העליון = האב

ישוע המשיח = הבן

הרוח = רוח הקודש

לעיתים מתייחסים לאחדות המורכבת כ'האלוהות'. כתבי הקודש אומרים על ישוע:

הֵן בַּמָּשִׁיחַ, בְּגוּפוֹ, שׁוֹכֵן כָּל מְלוֹא הָאֱלֹהוּת…

אגרת שאול אל הקולוסים ב':9

אלוהים במלואו

ישוע לא היה רק "חלק של אלוהים". הוא היה אלוהים במלואו.

בספר זה נתמקד בישוע, אך את אותו דגש ניתן היה להפנות כלפי האב ורוח הקודש. הם ישויות בזכות עצמן - הם לא כוחות מופשטים. יש מי שהבינו שרוח הקודש היא מעין זרם אלוהי, אך זוהי טעות. מה שלמדנו ביחס ליהוה עד לנקודה זו מתייחס לכל אחת מהישויות שבאלוהות. התרשים הבא משמש מזה כמה מאות בשנים כלי להסברת האחדות המורכבת.[11]

תשובות

האחדות המורכבת עונה על שאלות רבות שיש לנו ביחס לאלוהים. למשל, המקרא מתאר את יהוה יושב על כס מלכותו בשמים ובו בזמן שוכן באוהל מועד. כדי לסבך את זה עוד יותר, אלוהים נוכח בכל מקום כל הזמן. איך זה יתכן? באופן מתמטי, אין בזה היגיון.

אבל האחדות של יהוה איננה אחד מתמטי. בהקשר המקראי, איננו יכולים לחשוב במונחים של "אחד" אבסולוטי אלא במונחים של אחד מורכב; האב שולט מהשמים, הבן השתכן (במובן של משכן) בקרב בני האדם, ורוח הקודש נמצאת בכל מקום בו זמנית. אלוהים יכול להיות אדיר ונשגב (בלתי ניתן להבנה) וגם קרוב וצנוע (שניתן להבינו) בו זמנית. דבר זה מתאפשר בגלל היותו של אלוהים שלושה באחד.

למרות שתפיסת האחדות המורכבת של אלוהים מסבירה רבים מהדברים שאנו מוצאים בכתבי הקודש, עדיין אל לנו לשכוח שהאלוהות היא מסתורין. במשך מאות בשנים התחבטו חוקרי מקרא בחיפוש אחר המילים המתאימות והמדויקות שיביעו אמת זו. האמת היא שאין מילים כאלו. כשמהרהרים בגדולתו של יהוה, אין הדבר מפתיע.

מה לא מלמד המקרא

- • תיאיזם משולש: אמונה זו רווחה בקרב המצרים הקדמונים. הם קיבצו את האלים שלהם לשלשות - שלושה אלים בכל מקבץ. על פי רוב הם היוו משפחה - אוזיריס היה האב, איסיס - האם, והורוס - הבן. גם כיום קיימת אי הבנה חמורה של השילוש הממקמת את אלוהים כאב, את מרים כאם ואת ישוע כבן. הרעיון של שלושה אלים ראשיים נכלל גם הוא בהגדרת התיאיזם המשולש.

השכיחות של תיאיזם משולש בדתות הקדומות יכולה לשקף את העובדה שאחרי המבול, ידעו כולם את האמת ביחס לאחדות המורכבת של אלוהים. מאוחר יותר, בתקופת בבל, עם התפתחותן של הדתות הראשונות, האחדות המורכבת יוצגה שלא כהלכה כתיאיזם משולש.

- • מודאליזם: אדם אחד הממלא שלושה תפקידים, כמו למשל אדם המוכר כבנו של, כבעלה של, וכאביו של. ניתן ליישם זאת גם בתיאור תפקידים במסגרת העבודה, כמו למשל אדם אחד שהוא רופא, עורך דין ומתכנת מחשבים. האחדות המורכבת איננה אדם או ישות אחת עם שלושה תפקידים; כי אם אל אחד, שלוש ישויות, שכל אחת מהן ממלאת תפקיד ייחודי.

- • המקרא אינו מלמד אותנו על שלושה אלים נפרדים ושונים המתקיימים כאחד, אלא על שלוש ישויות בלתי נפרדות, מקבילות בערכן ושוות בנצחיותן, ולנצח מאוחדות בהוויה אלוהית אחת.

פרק 11

1 פיתויים

ארבעת האנשים שתיעדו את חייו של ישוע טענו שהוא חי חיים מאד צנועים. ישוע עצמו אמר,

"לַשּׁוּעָלִים יֵשׁ מְאוּרוֹת וּלְעוֹף הַשָּׁמַיִם קִנִּים, אֲבָל בֶּן-הָאָדָם אֵין לוֹ מָקוֹם לְהַנִּיחַ אֶת רֺאשׁוֹ."

הבשורה על פי לוקס ט‘:58

ישוע מעולם לא עשה שימוש באלוהותו על מנת לשפר את חייו ולהגן על עצמו מפני קשיים. הוא חווה מצוקה ופיתויים כמו כל בן אנוש אחר.

אָז הוֹבִילָה הָרוּחַ אֶת יֵשׁוּעַ אֶל הַמִּדְבָּר לְהִתְנַסּוֹת עַל-יְדֵי הַשָּׂטָן,* וּלְאַחַר שֶׁצָּם אַרְבָּעִים יוֹם וְאַרְבָּעִים לַיְלָה הָיָה רָעֵב.

הבשורה על פי מתי ד‘:2-1

* משמעות המילה שטן היא מכשיל, מאשים, מפיל בפח, משמיץ ומכפיש.

למרות היותו אל, היה ישוע גם בן אנוש אמיתי עם צרכים פיסיים ממשיים. גופו זעק למזון.

נִגַּשׁ אֵלָיו הַמְנַסֶּה וְאָמַר: "אִם בֶּן-הָאֱלֹהִים אַתָּה, צַוֵּה שֶׁהָאֲבָנִים הָאֵלֶּה יִהְיוּ לְלֶחֶם."

הבשורה על פי מתי ד‘:3

מִחְיָה

אותו מפתה ששידל את אדם וחווה לאכול את הפרי האסור הציע עתה שישוע יעשה משהו שכל אחד מסוגל להבין - שידאג לצרכיו הפיסיים. נראה שהייתה זו גם הזדמנות-על לישוע להוכיח את זהותו האמיתית. אם הוא יהוה הרי שברא את העולם אך ורק בכוח המילה. לכן, הפיכתם של אבנים ללחם היא עניין פשוט עבורו. אבל הייתה כאן מלכודת. אם יעשה זאת, הרי שהוא ממלא אחר הוראות השטן.

הֵשִׁיב יֵשׁוּעַ וְאָמַר: "כָּתוּב, 'לֹא עַל-הַלֶּחֶם לְבַדּוֹ יִחְיֶה הָאָדָם, כִּי עַל-כָּל-מוֹצָא פִי-יהוה'."

הבשורה על פי מתי ד‘:4

ישוע הגיב לשטן בציטוט מכתבי הקודש, מדבר אלוהים. הוא אמר שחשוב יותר ללכת בדרכי אלוהים מאשר לדאוג לצרכים הגופניים. זוהי הצהרה רבת חשיבות, שכן אנשים רבים כה עסוקים בחיים הפיסיים שלהם עד שהם מתעלמים לגמרי ממצב בריאותם הרוחני. ישוע אמר,

"מַה תּוֹעֶלֶת תִּצְמַח לְאָדָם אִם יַרְוִיחַ אֶת כָּל הָעוֹלָם וְיַפְסִיד אֶת נַפְשׁוֹ?"

הבשורה על פי מרקוס ח‘:36

ביטחון

לָקַח אוֹתוֹ הַשָּׂטָן אֶל עִיר הַקֺּדֶשׁ וְהֶעֱמִידוֹ עַל פִּנַּת גַּג בֵּית הַמִּקְדָּשׁ. אָמַר לוֹ: "אִם בֶּן-הָאֱלֹהִים אַתָּה, הַשְׁלֵךְ עַצְמְךָ לְמַטָּה, שֶׁהֲרֵי כָּתוּב, 'כִּי מַלְאָכָיו יְצַוֶּה-לָּךְ, עַל-כַּפַּיִם יִשָׂאוּנְךָ, פֶּן-תִּגֺּף בָּאֶבֶן רַגְלֶךָ'."

הבשורה על פי מתי ד‘:6-5

הפעם האתגר היה בוטה. "תוכיח! תוכיח שאתה אלוהים! אם תיפול, המלאכים יצילו אותך!"

השטן ציטט פסוק ממזמור תהילים של המלך דוד. השטן אוהב את הדת, וציטוטים מקראיים הם תכסיס שגור אצלו. הבעיה הייתה שהשטן לא ציטט את הכתובים במדויק. הוא ברר בחלק מסוים אשר תאם את צרכיו. בעבר עשה כך עם אדם וחוה בגן העדן, ועתה ניסה זאת על ישוע.

שוב ענה ישוע לפיתויי השטן בציטוט מכתבי הקודש, אלא שהציטוט שלו היה מדויק. לא היה לו צורך להוכיח לשטן שהוא אלוהים - השטן היה מודע לעובדה זו באופן מוחלט ולא היה לו אף שמץ של ספק בנוגע לכך.

אָמַר לוֹ יֵשׁוּעַ: "עוֹד כָּתוּב, 'לֹא תְּנַסֶּה אֶת-יהוה אֱלֹהֶיךָ'."

הבשורה על פי מתי ד‘:7

מעמד

לָקַח אוֹתוֹ הַשָּׂטָן לְהַר גָּבוֹהַּ מְאֺד וְהֶרְאָה לוֹ אֶת כָּל מַמְלְכוֹת תֵּבֵל וּכְבוֹדָן. אָמַר אֵלָיו: "אֶת כָּל אֵלֶּה אֶתֵּן לְךָ אִם תִּפֺּל עַל פָּנֶיךָ וְתִשְׁתַּחֲוֶה לִי."

הבשורה על פי מתי ד‘:9-8

האם לא זה הדבר שרצה ישוע - שבני האדם ילכו אחריו? אמנם כן, אבל הדבר שלא נאמר הוא שאם ישוע יעבוד את השטן הוא עצמו יהפוך למשרת הרֶשע. השתחוויה ושירות הולכים יד ביד. לא ניתן להפריד ביניהם. התחבולה של שטן לא עבדה. שוב ציטט ישוע מן הכתובים:

הֵשִׁיב לוֹ יֵשׁוּעַ: "הִסְתַּלֵּק, הַשָּׂטָן, הֵן כָּתוּב, 'לַיהוה אֱלֹהֶיךָ תִּשְׁתַּחֲוֶה וְאוֹתוֹ לְבַדּוֹ תַּעֲבֺד'."

הבשורה על פי מתי ד‘:10

ד"ר לוקס כתב ש…

לְאַחַר שֶׁגָּמַר הַשָּׂטָן אֶת כָּל נִסְיוֹנוֹתָיו סָר מֵעָלָיו עַד לְעֵת מוֹעֵד.

הבשורה על פי לוקס ד‘:13

השטן עדיין היה נחוש בדעתו להרוס את ישוע. למרות שנכשל בהתקפה זו, וודאי סבר שבמסגרת תוכניתו הכוללת להביס את יהוה, זכה במידה מסוימת של הצלחה - יוחנן המטביל נזרק לבית האסורים.[1]

כַּאֲשֶׁר שָׁמַע יֵשׁוּעַ כִּי הִסְגִּירוּ אֶת יוֹחָנָן יָצָא אֶל הַגָּלִיל. הוּא עָזַב אֶת נָצְרַת וּבָא לָגוּר בִּכְפַר נַחוּם לְיַד הַיָּם…

הבשורה על פי מתי ד‘:13-12

ללא חטא

כתבי הקודש אומרים שישוע…

…הִתְנַסָּה בַּכֺּל כָּמוֹנוּ מִבְּלִי חֵטְא.

האגרת אל העברים ד':15

נביאי אמת ונביאי שקר באו והלכו ואף לא אחד מהם טען להיותו נקי מחטא. המקרא מתעד את חייהם של אנשים רבים שהתוודו על חטאותיהם או שנתגלו כחוטאים. אך ישוע מעולם לא חטא. גם אלו שהיו קרובים לו ביותר ובוודאי הכירו את חולשותיו, כתבו על ישוע…

…חֵטְא לֹא עָשָׂה וְלֹא נִמְצְאָה מִרְמָה בְּפִיו.

אגרת כיפא הראשונה ב':22

בדברים שאמר ישוע לא היתה הגזמה וגם לא המעטה. לכל אורך חייו הייתה צִדקתו ניכרת לעיני כל. ממש כשם שראינו שאלוהים הוא מושלם, כך היה גם ישוע ללא חטא.

2 עוצמה

אנשים אינם נוטים להאמין לאדם הטוען שהוא אלוהים. הצהרה שכזאת מתקבלת על פי רוב בלעג, בספקנות ובספק לגבי שפיות דעתו של הטוען. אפילו אישור של נביא כמו יוחנן המטביל לא יתרום לאמונה בו. עַם ישראל של ימי ישוע לא היה 'פתי מאמין לכל דבר' - הוא האמין בביטחון שיהוה הוא רוח ושיש לעבוד אותו ואותו בלבד. הם לא יִפנו להשתחוות ל"אדם".

כאשר ציין ישוע לראשונה בפני קהל שומעיו כיצד הוא מילא נבואה משיחית,

כָּל הַנּוֹכְחִים בְּבֵית הַכְּנֶסֶת נִתְמַלְּאוּ כַּעַס בְּשָׁמְעָם אֶת הַדְּבָרִים הָאֵלֶּה. הֵם קָמוּ וְהוֹצִיאוּ אוֹתוֹ אֶל מִחוּץ לָעִיר, וְהוֹבִילוּהוּ אֶל הָהָר אֲשֶׁר עִירָם בְּנוּיָה עָלָיו, כְּדֵי לְהַשְׁלִיכוֹ לְמַטָּה. אַךְ הוּא עָבַר בֵּינֵיהֶם וְהָלַךְ לוֹ.

הבשורה על פי לוקס ד‘:30-28

לא נפריז אם נאמר שישוע עמד בפני קהל מאד ספקני.

עוד בתחילת דרכו לא ניסה ישוע לאכוף את אלוהותו על הסובבים אותו. הוא אִפשר לאנשים להגיע למסקנה זו לאט ובעצמם על בסיס צפייה בחייו נטולי החטא, בניסים המופלאים שעשה, ובאופן בו מימש נבואות. בהמשך נוכל לגעת רק בכמה מהמעשים המופלאים שעשה ישוע, אולם הכתובים מתעדים מספיק ניסים כדי למלא ארבעה ספרים. כדברי אחד הנביאים:

יֵשׁ עוֹד מַעֲשִׂים רַבִּים אֲחֵרִים שֶׁעָשָׂה יֵשׁוּעַ, וְאִלּוּ נִכְתְּבוּ בִּמְפֺרָט חוֹשְׁבַנִי שֶׁהָעוֹלָם עַצְמוֹ לֹא הָיָה יָכוֹל לְהָכִיל אֶת הַסְּפָרִים הַנִּכְתָּבִים.

הבשורה על פי יוחנן כא':25

סמכות

אחרי שיוחנן נלקח לבית האסורים הלך ישוע לגליל כדי לבשר שם את בשורת אלוהים.

וַיָּבֹאוּ אֶל כְּפַר נַחוּם וַיְּמַהֵר לָבוֹא בַשַּׁבָּת לְבֵית הַכְּנֵסֶת וַיְּלַמֵּד׃ וַיִּשְׁתּוֹמֲמוּ עַל תּוֹרָתוֹ כִּי הָיָה מְלַמְּדָם כְּאִישׁ שִׁלְטוֹן וְלֹא כַּסֹּפְרִים׃

הבשורה על פי מרקוס א‘:22-21

כל מי ששמע את ישוע ידע שיש בו משהו מאד יוצא דופן. הוא דיבר בסמכותיות, כמי שְלו הידיעה, כמי שבידו השליטה. אך מה כל כך נדיר בכך? כולנו הסתבכנו עם אנשי מכירות שהיו כה משכנעים עד שיכלו למכור מסרק לאיש קרח. במה היה ישוע כה שונה?

אוֹתָהּ שָׁעָה הָיָה בְּבֵית הַכְּנֶסֶת אִישׁ וּבוֹ רוּחַ שֵׁד טָמֵא, וְהָאִישׁ צָעַק בְּקוֹל גָּדוֹל: "אֲהָהּ, מַה לָּנוּ וּלְךָ, יֵשׁוּעַ מִנַּצְּרַת? הַאִם בָּאתָ לְהַשְׁמִידֵנוּ? אֲנִי יוֹדֵעַ מִי אַתָּה - קְדוֹשׁ הָאֱלֹהִים!"

הבשורה על פי לוקס ד‘:34-33

אחד השדים של השטן שכן בקרבו של אדם זה - בהסכמתו של אותו אדם. אותה רוח רעה ידעה מי היה ישוע, וקראה לו "קדוש אלוהים!"

גָּעַר בּוֹ יֵשׁוּעַ וְאָמַר: "שְׁתֺק!…"

הבשורה על פי לוקס ד‘:35

היות שהשדים תמיד מסלפים את האמת, לא רצה ישוע שייתפסו כמקור אמין לזהותו האמיתית. ישוע סתם את פי השד והורה לרוח הרעה…

"צֵא מִמֶּנּוּ!"

הבשורה על פי לוקס ד‘:35

ישוע לא ביקש מהשד לעזוב מרצונו החופשי, הוא נתן לו הוראה! ללא ספק עקבו כל הנוכחים אחר המתרחש בדריכות ובתשומת לב רבה. מי חזק יותר - ישוע או השד? למי העוצמה האמיתית? ד"ר לוקס כתב:

…הַשֵּׁד הִפִּיל אוֹתוֹ אַרְצָה בֵּין הַנּוֹכְחִים וְיָצָא מִמֶּנּוּ מִבְּלִי לְהַזִּיק לוֹ.

הבשורה על פי לוקס ד‘:35

מה שגרם לדבריו של ישוע להיות כה שונים היו חייו ומעשיו, שנתנו חיזוק והיוו אישור לדברים שאמר.

הַכֺּל נִדְהֲמוּ וְאָמְרוּ זֶה אֶל זֶה: "מָה הַדָּבָר הַזֶּה? בְּסַמְכוּת וּבְכֺחַ הוּא מְצַוֶּה עַל הָרוּחוֹת הַטְּמֵאוֹת וְהֵן יוֹצְאוֹת!"

הבשורה על פי לוקס ד‘:36

הוצאת שד מאדם לא הייתה דבר קשה עבור ישוע. עם בריאת העולם הוא גירש שליש מהמלאכים שבשמים משום שחטאו. אך אפילו הנס "הקטן" הזה עשה כותרות.

הַשְּׁמוּעָה עָלָיו יָצְאָה בְּכָל הָאֵזוֹר מִסָּבִיב.

הבשורה על פי לוקס ד‘:37

למי שצפה בו - והיה שם קהל עצום ורב - גילו הניסים שעשה ישוע שאין הוא אדם ככל האדם. הוא חייב להיות משהו שמעבר לכך.

אלו הנלחמים באלוהים חייבים לדעת שהמאבק אינו מאוזן. ישוע, האלוהים הבורא, הרבה יותר חזק מהשטן, שהוא יצור נברא.

כח

אחד הניסים שעשה ישוע על בסיס קבוע היה ריפוי חולים. במסעותי ברחבי העולם פגשתי לעיתים קרובות אנשים הטוענים להיות מרפאים, אנשים המבינים ברזי התרופות והמרפא, ובשָׁמָנים (אנשי דת ומרפאים בחברות שבטיות). בין אם באמצעות כישוף או תפילה, הנחת ידיים על החולה או שימוש בקמעות, קריאות "הירפא!" או מלמול מילות סתר רבות עוצמה, נראה שהם זוכים למידה מסוימת של הצלחה.

עם זאת נוכחתי לדעת שמבין אלו אשר טענו שנרפאו, לא היה אף אחד שהיה בעל גוף מושחת או איברים פגומים בטרם נרפא. כלומר, הם לא היו נכים או חסרי גפיים. על פי רוב היו להם בעיות פנימיות שהיקשו על האפשרות לאמת את החלמתם.

לפיכך, השאלה שעלינו לשאול את עצמנו היא: "האם היה ישוע שונה ממרפאים אחרים באמונה?" זה דבר שעלינו לתת עליו את הדעת כשאנו סוקרים את חייו. יתכן שיש משמעות לכך שרופא הוא זה המתעד את הסיפור הבא. לוקס כתב:

בִּהְיוֹתוֹ בְּאַחַת הֶעָרִים בָּא אִישׁ נָגוּעַ כֻּלּוֹ בְּצָרַעַת. כַּאֲשֶׁר רָאָה אֶת יֵשׁוּעַ…

הבשורה על פי לוקס ה‘:12

לא ניתן לטעות בעובדה שאדם זה היה חולה מאד. הוא היה מצורע כל כולו, מחלה איומה וחשוכת מרפא באותם ימים שמשחיתה את הגוף. היה זה גזר דין מוות - מוות איטי. ד"ר לוקס כתב שכאשר ראה המצורע את ישוע, הוא…

נָפַל עַל פָּנָיו וְהִתְחַנֵּן אֵלָיו: "אֲדוֹנִי, אִם תִּרְצֶה תּוּכַל לְטַהֵר אוֹתִי."

הבשורה על פי לוקס ד‘:12

היה זה מעשה ראוי לשבח מטעם המצורע לפנות בדברים לישוע, אך מזה מאות בשנים פונים כך חולים למרפאים. לומר שישוע יכול לרפא אותו - דבר אחד הוא, אבל האם זה באמת כך? האם היה לישוע הכוח למגר מחלה שכזאת - להביא רפואה?

בְּרֺב רַחֲמָיו הוֹשִׁיט יֵשׁוּעַ אֶת יָדוֹ, נָגַע בּוֹ וְאָמַר אֵלָיו: "רוֹצֶה אֲנִי…"

הבשורה על פי מרקוס א‘:41

אותו מגע ואותן מילים העבירו ללא ספק זרם של התרגשות בקהל הצופה בם.

המגע

על פי התרבות השלטת באותם ימים, נדרש המצורע לצעוק "טמא" בכל פעם שמישהו קרב אליו. היה עליהם לשמור מרחק של 100 צעדים מכל מי שאינו מצורע, ואסור היה לגעת במצורעים. הם חיו בבידוד מרוקן מכל ביטוי של אהבה.

עם זאת, המקרא מספר שישוע התמלא רחמים ושלח ידו במכוון לגעת במצורע. המילה היוונית המתורגמת ל"נָגַע", כוללת את הרעיון של "להיצמד", "לדבוק". אולי כרך ישוע את זרועותיו סביב המצורע והצמיד אותו אל חזהו. איננו יודעים לבטח, אבל יכולים אתם לשער בנפשכם איזו משמעות הייתה למחווה קטנה זו של רגש עבור האיש הזה, הצמא לאהבה. כמובן, אהבה אכפתית היא חלק מאופיו המושלם של האדון. זוהי הדרך שלו.

ובכל זאת, רק מכיוון שישוע אמר שברצונו לרפא את המצורע, ורק מכיוון שהתמלא רחמים כלפיו, אין משמעות הדבר שהאיש החולה ירפא.

זכור לי ביקור במושבת מצורעים ענקית. התייסרתי למראה האנשים שצורתם נתעוותה והושחתה על ידי המחלה. אך גם אם המושבה כולה הייתה מאמינה שיש ביכולתי לרפאה, הייתה אמונתם מכוונת לכיוון הלא-נכון. הייתי מוכן, נתמלאתי רחמים, אך הייתי חסר אונים. לכן, השאלה הגדולה היא: "האם לישוע יש גם את הכוח?"

המילים

אתם יכולים לדמיין לעצמכם את הקהל מצטופף, מנסה לשמור בו בזמן על מרחק בטוח מהמצורע, ועדיין להיות בעמדת תצפית טובה: האם יהיו מעשי כשפים, קסמים, לחשים או מילות סתרים? התשובה לכך היא "לא". במקום זאת, ישוע פשוט דיבר. הוא אמר למצורע,

"…הִטָּהֵר!" בְּאוֹתוֹ רֶגַע סָרָה מִמֶּנּוּ הַצָּרַעַת וְהוּא נִטְהַר.

הבשורה על פי מרקוס א‘:42-41

לא מדובר כאן בריפוי חלקי של אחד מאברי הגוף הפנימיים. מה שהתחולל כאן היה ברור לעין כל. המצורע נרפא באופן מיידי ומוחלט. כמובן, מבחינתו של האדון, לא היה בכך משהו יוצא דופן. הוא זה שברא את האדם מלכתחילה, כך שריפויו של אדם לא היה מעשה דרמתי עבורו. אך ללא ספק הייתה לכך השפעה דרמתית על קהל הצופים בו. הם היו עדים לדבר מה מאד יוצא דופן.

יש כאן עוד נקודה מעניינת. על פי חוקי היהדות, כאשר נגע ישוע במצורע, הפך גם הוא (ישוע) לטמא, אבל במקום זאת קרה דבר הפוך. ישוע נגע במצורע, והמצורע טוהר. ד"ר לוקס כתב ש…

…הַשְּׁמוּעָה עַל-אוֹדוֹתָיו הָלְכָה וְהִתְפַּשְּׁטָה וַהֲמוֹנִים רַבִּים נִקְבְּצוּ לִשְׁמֺעַ וּלְהֵרָפֵא מִתַּחֲלוּאֵיהֶם.

הבשורה על פי לוקס ה‘:15

התלמידים תיעדו את היותם עדי ראיה למרפא שהעניק ישוע לחולים במחלות שונות וקשות, אנשים שהיו חולים בבירור או בעלי נכות קשה. אף איש לא נדחה על בסיס היותו חשוך מרפא. ישוע אפילו החיה מתים!

אך הניסים שעשה ישוע לא נועדו לשעשע את האוכלוסיה המקומית. הלימוד של ישוע והרחמים שהפגין חשפו את אופיו, והניסים סיפקו אישור לכך שהוא והמסר שלו הינם שמימיים ואמיתיים. כן, הוא היה אדם, אך הוא היה גם אל.

3 נולד מחדש

אַחַד הַפְּרוּשִׁים מִמַּנְהִיגֵי הַיְּהוּדִים, נַקְדִּימוֹן שְׁמוֹ…

הבשורה על פי יוחנן ג‘:1

נקדימון היה איש בעל מעמד. הוא היה חבר בסנהדרין, המועצה היהודית המחוקקת שיעצה לרומאים בנושאים הנוגעים לחוק המקומי.

בָּא אֶל יֵשׁוּעַ בַּלַּיְלָה וְאָמַר אֵלָיו: "רַבִּי, אֲנַחְנוּ יוֹדְעִים כִּי מֵאֵת אֱלֹהִים בָּאתָ לִהְיוֹת מוֹרֶה, שֶׁהֲרֵי אֵין אִישׁ יָכוֹל לַעֲשׂוֹת אֶת הָאוֹתוֹת שֶׁאַתָּה עוֹשֶׂה אֶלָּא אִם כֵּן אֱלֹהִים אִתּוֹ."

הבשורה על פי יוחנן ג‘:2

* רבי הוא כינוי הניתן למורי דת יהודיים. זוהי פניה שיש עימה כבוד.

נקדימון היה שרוי בספק אבל הוא גם ידע שיש משהו שונה בישוע. הוא הבין שאלוהים חייב להיכלל בדרך כלשהי במשוואה הזאת. אך עדיין נותרו שאלות רבות בפיו.

את ישוע הדאיג משהו אחר - נִשמתו של נקדימון. הוא ידע שנקדימון חושב על עצמו שהוא טוב-דיו-עבור-אלוהים - שהוא בוטח בצדקתו העצמית משום ששמר את מצוות התורה באדיקות. הוא גם ידע שנקדימון גאה בכך שהוא שייך לבני העם הנבחר - העם היהודי.

הֵשִׁיב יֵשׁוּעַ וְאָמַר אֵלָיו: "אָמֵן אָמֵן אֲנִי אוֹמֵר לְךָ, אִם לֹא יִוָּלֵד אָדָם מִלְמַעְלָה, לֹא יוּכַל לִרְאוֹת אֶת מַלְכוּת הָאֱלֹהִים."

הבשורה על פי יוחנן ג‘:3

להיוולד מחדש?

זה לא מה שניתן היה לחשוב - ישוע לא דיבר על גלגול נשמות. ישוע ידע שנקדימון בוטח במורשתו היהודית שתפתח לפניו את הדלת לנוכחות אלוהים. ישוע רצה להראות לו שאמונתו מופנית למקום הלא נכון - ללידה הלא נכונה. לפיכך אמר לו, "עליך להיוולד מחדש". אמירה זו ערערה את נקדימון.

שָׁאַל נַקְדִּימוֹן: "אֵיךְ יָכוֹל אָדָם לְהִוָּלֵד בִּהְיוֹתוֹ זָקֵן? הַאִם הוּא יָכוֹל לְהִכָּנֵס שֵׁנִית לְרֶחֶם אִמּוֹ וּלְהִוָּלֵד?"

וַיַּעַן יֵשׁוּעַ אָמֵן אָמֵן אֲנִי אֹמֵר לָךְ אִם לֹא יִוָּלֵד אִישׁ מִן הַמַּיִם וְהָרוּחַ לֹא יוּכַל לָבוֹא אֶל מַלְכוּת הָאֱלֹהִים׃ הַנּוֹלָד מִן הַבָּשָׂר בָּשָׂר הוּא וְהַנּוֹלָד מִן הָרוּחַ רוּחַ הוּא׃ אַל תִּתְמַהּ עַל אָמְרי לָךְ כִּי עֲלֵיכֶם לְהִוָּלֵד מִלְמָעְלָה׃

הבשורה על פי יוחנן ג‘: 7-4

כאשר נולד נקדימון כתינוק, לידה מהבשר - הוא נכנס לעולם במצב של מוות רוחני. נקדימון היה זקוק ללידה נוספת אם ברצונו להתקבל אצל אלוהים בשמים. הוא היה זקוק לחיים חדשים - להתחלה רוחנית. ישוע המשיך בתיאור האופן שבו מתבצעת לידה שנייה זו.

"כִּי כֺּה אָהַב אֱלֹהִים אֶת הָעוֹלָם עַד כִּי נָתַן אֶת בְּנוֹ יְחִידוֹ לְמַעַן לֹא יֺאבַד כָּל הַמַּאֲמִין בּוֹ, אֶלָּא יִנְחַל חַיֵּי עוֹלָם."

הבשורה על פי יוחנן ג‘:16

כאשר יחליף נקדימון את האמונה בעצמו באמונה בישוע, אז ייוולד מחדש בלידה רוחנית - יהיו לו חיי עולם.

חיי עולם

יתרה מכך. ישוע הבטיח חיי נצח לא לנקדימון בלבד, כי אם לכל מי שמאמין בו! המלאך הורה למרים וליוסף לקרוא לבנם ישוע מכיוון שמשמעות שם זה היא "יהוה הוא מושיענו". וכעת ישוע בעצמו אמר שהוא יושיע את האנושות מעונש החטא - עונש נצחי באגם של אש.

"הֵן הָאֱלֹהִים לֹא שָׁלַח אֶת בְּנוֹ אֶל הָעוֹלָם לִשְׁפֺּט אֶת הָעוֹלָם, אֶלָּא כְּדֵי שֶׁיִּוָּשַׁע הָעוֹלָם עַל-יָדָיו."

הבשורה על פי יוחנן ג‘:17

ישוע לא בא לעולם על מנת לשפוט אותו, כי אם על מנת להושיע אותו מכל האסון שהשטן, החטא והמוות המיטו עליו. כל שהיה על בני האדם לעשות הוא להפוך את בחירתם של אדם וחוה בגן עדן. במקום לסמוך על השטן ועל עצמם, עליהם לסמוך על האדון ישוע המשיח.

"הַמַּאֲמִין בּוֹ אֵינֶנּוּ נִדּוֹן. מִי שֶׁאֵינֶנּוּ מַאֲמִין כְּבָר נִדּוֹן, מִפְּנֵי שֶׁלֹּא הֶאֱמִין בְּשֵׁם בֶּן-הָאֱלֹהִים הַיָּחִיד."

יוחנן ג‘:18

אין שביל ביניים

ישוע אמר שכל מי שיאמין בו לא יישפט כחוטא. אבל אלה שלא בוטחים בו כבר נמצאים תחת משפט. אין שביל ביניים. אינך יכול לומר "אני אחשוב על זה" ולהמשיך ולהישאר בנוחות בשטח האפור. אדם בוחר להאמין, או נשאר לא-מאמין. לא לבחור, בפועל, כמוהו כבחירה.

בנוסף, אין צורך להמתין עד למוות כדי לגלות את גורלך. ישוע היה ברור והחלטי. האנשים נמצאים תחת משפט, בדרכם אל אגם האש, עד אשר ישימו את בטחונם בישוע שיושיע אותם. רק אז יהיו להם חיי נצח. זו היתה ההבטחה שישוע נתן, וכפי שראינו לאורך הדרך, לאדון יש היסטוריה ארוכה של שמירת הבטחות.

"אָמֵן אָמֵן אֲנִי אוֹמֵר לָכֶם, הַשּׁוֹמֵע אֶת דְּבָרִי וּמַאֲמִין לְשׁוֹלְחִי יֵשׁ לוֹ חַיֵּי עוֹלָם וְאֵינוֹ בָּא בְּמִשְׁפָּט כִּי אִם עָבַר מִמָּוֶת לְחַיִּים."

הבשורה על פי יוחנן ה‘:24

ישוע לא התעלם ממשפט החטא. הוא ידע שלא כל אחד ישים בו את מבטחו. רבים יבחרו שלא לעשות כן וסיבותיהם עימהם. אך הוא סיפק והציע דרך לבחירה. הוא הציע חיי נצח.

4 האור

ישוע המשיך בשיחתו עם נקדימון.

"וְזֶהוּ הַדִּין: הָאוֹר בָּא אֶל הָעוֹלָם וּבְנֵי הָאָדָם אָהֲבוּ אֶת הַחֺשֶׁךְ יוֹתֵר מִן הָאוֹר, כִּי רָעִים הָיוּ מַעֲשֵׂיהֶם."

הבשורה על פי יוחנן ג‘:19

נקדימון ידע שהנביאים הקדומים כתבו שבעולם החדש שיבוא,

…יְהוָה יִהְיֶה-לָּךְ לְאוֹר עוֹלָם…

ישעיה ס‘:20

ברור היה לנקדימון שיהוה הוא אותו "אור נצחי". ועם זאת, הנה ישוע אומר ש,

"…הָאוֹר בָּא אֶל הָעוֹלָם…"

הבשורה על פי יוחנן ג‘:19

אתם יכולים לתאר לעצמכם את נקדימון מנסה לעכל את המידע הזה. "למה מתכוון ישוע? האם ירד אלוהים לעולם באיזושהי דרך מיוחדת?" נקדימון היה צריך זמן למחשבה.

מאוחר יותר, ניסח ישוע את הדברים בשפה ברורה ופשוטה. הוא אמר,

"…אֲנִי אוֹר הָעוֹלָם…"

הבשורה על פי יוחנן ח‘:12

ישוע הוא אכן האור שבא אל העולם. בדיוק כשם שיהוה ברא את המאורות על מנת שנראה את דרכנו לאורכו של שביל פיסי, עתה הוא בא לעולם כדי להאיר את השביל הרוחני המוביל לשמים. בני האדם ניצבו בפני בחירה - יכולנו להמשיך ולמעוד בחשיכה, לבטוח ברעיונות ובדתות שלנו, או שיכולנו לבטוח בדברי ישוע, ואז החשיכה היתה מוסרת מעל הבנתנו. ישוע הבטיח,

"…אִישׁ הַהוֹלֵךְ אַחֲרַי לֹא יִתְהַלֵּךְ בַּחֺשֶׁךְ, אֶלָּא אוֹר הַחַיִּים יִהְיֶה לוֹ."

הבשורה על פי יוחנן ח‘:12

אני הנני

אפשר לחוש הזדהות עם העם היהודי המנסה להבין את זהותו האמיתית של ישוע. אחרי הכל, הנה הוא עומד מולם, נראה ככל אדם אחר, אך… ובכן… הוא לא היה רק אדם. והטענות שטען? הרי הן היו שערוריות! למשל, הוא אמר שהוא היה חי מאז ומעולם ויחיה לנצח!

באחת ההזדמנויות תמך ישוע בטענה זו כאשר התייחס לתקופתו של אברהם, וציין שכבר אז היה קיים. הפרושים היו מזועזעים.

אָמְרוּ לוֹ: "עֲדַיִן אֵינְךָ בֶּן חֲמִשִּׁים שָׁנָה וְאֶת אַבְרָהָם רָאִיתָ?"

הֵשִׁיב לָהֶם יֵשׁוּעַ: "אָמֵן אָמֵן אֲנִי אוֹמֵר לָכֶם, בְּטֶרֶם הֱיוֹת אַבְרָהָם, אֲנִי הוּא."

הבשורה על פי יוחנן ח‘:58-57

אלה שהקשיבו לישוע ידעו שהוא טוען להיותו יהוה אלוהים בעצמו - האני הקיים מכח עצמו, הנצחי! עתה עמדו בפניהם שלוש ברירות:

1. הם יכלו להאמין שישוע אומר להם את האמת ולעבוד אותו כשם שעבדו את יהוה אלוהים, או…

2. הם יכלו לדחות אותו ואת המסר שלו; למעשה, לכנות אותו שקרן, מתחזה, אדם מרושע - ובמקרה שכזה, על פי התורה, מוטל היה עליהם לרגום אותו למוות באבנים על היותו טוען לאלוהות, או…

3. הם יכלו לשים עליו תווית של משוגע, מטורף, חולה נפש שדעתו נשתבשה עליו - מקרה עצוב שיש לרחם עליו.

אלה היו הברירות בהן התחבטו הפרושים. כיום יש הרוצים להוסיף ברירה רביעית:

4. הם רוצים להאמין שישוע היה מורה מוסרי דגול, מנהיג רוחני, גורו מהמעלה הראשונה, אך לא יותר מזה - בוודאי לא ישות עליונה.

אך אפשרות רביעית זו איננה כלל אפשרות. C. S. Lewis (ק.ס. לואיס, 1898-1963), מחבר Chronicles of Narnia (דברי ימי נרניה) ופרופסור מכובד באוניברסיטת קיימבריג', מתייחס לכך בבהירות בכותבו:

אני מנסה כאן למנוע ממישהו לומר את הדבר הטפשי ביותר שאנשים תכופות אומרים עליו: "אני מוכן לקבל את ישוע כמורה מוסרי דגול, אך איני מקבל את טענתו להיותו אלוהים". זהו הדבר היחיד שאל לנו לומר. אדם שהיה אדם בלבד ואמר את הדברים שישוע אמר לא יכול היה להיות מורה רוחני. [הרי ישוע אמר שהוא יהוה, הדרך היחידה לשמים]. הוא יכול להיות משוגע - ברמה של אחד שאומר שהוא ביצה מבושלת - או שהוא השטן של הגיהנום. עליכם להחליט: או שאיש זה היה, והינו, בן האלוהים, או שהוא משוגע ואף גרוע מזה.

ולואיס מוסיף:

אתם יכולים להשתיק אותו כשם שמשתיקים שוטה, אתם יכולים לירוק עליו ולהרוג אותו כשד, או שאתם יכולים ליפול לרגליו ולקרוא לו אדון ואלוהים. אך הבה לא נציע שטויות מתנשאות ביחס להיותו מורה אנושי דגול. הוא לא השאיר את האופציה הזאת פתוחה. הוא לא התכוון לכך.[2]

לואיס היה פעם אגנוסטי - אדם הטוען שאין לדעת אם יש או אין אלוהים - אך עקב הלימוד שלו את כתבי הקודש, השתכנע שישוע הוא אלוהים עצמו.

הפרושים עשו את בחירתם ביחס לטענה של ישוע שהוא יהוה. המקרא אומר,

…מִשּׁוּם כָּךְ הֵרִימוּ אֲבָנִים לְהַשְׁלִיךְ עָלָיו, אֶלָּא שֶׁיֵּשׁוּעַ הִסְתַּתֵּר וְיָצָא…

הבשורה על פי יוחנן ח‘:59

5 דחוי

אַחֲרֵי יָמִים אֲחָדִים בָּא שֵׁנִית אֶל כְּפַר נַחוּם. כְּשֶׁנּוֹדַע כִּי הוּא בַּבַּיִת נֶאֶסְפוּ רַבִּים עַד אֲשֶׁר לֹא הָיָה עוֹד מָקוֹם גַּם לִפְנֵי פֶּתַח הַבַּיִת, וְהוּא דִּבֵּר אֲלֵיהֶם אֶת דְּבָרוֹ. אָז הֵבִיאוּ אֵלָיו אִישׁ מְשֻׁתָּק וְאַרְבָּעָה אֲנָשִׁים נוֹשְׂאִים אוֹתוֹ.

הבשורה על פי מרקוס ב‘:3-1

היה זה מחזה מוכר בכל מקום אליו הגיע ישוע. ברגע שהופיע, החלו החולים והנכים להגיע. במקרה זה, נשאו ארבעה אנשים את חברם המשותק.

בִּגְלַל הֶהָמוֹן לֹא יָכְלוּ לְהַכְנִיסוֹ אֵלָיו וְלָכֵן פֵּרְקוּ אֶת הַגַּג מֵעַל הַמָּקוֹם שֶׁהָיָה בּוֹ יֵשׁוּעַ, וְדֶרֶךְ הַפֶּתַח שֶׁעָשׂוּ הוֹרִידוּ אֶת הָאֲלוּנְקָה עִם הַמְשֻׁתָּק הַשּׁוֹכֵב עָלֶיהָ.

הבשורה על פי מרקוס ב‘:4

הבתים באותה התקופה היו מאופיינים בגג שטוח. מדרגות הובילו לגג, ואפשרו לו לספק מקום קריר יותר למנוחה בשעות הערב. כאשר לא יכלו ארבעת האנשים להתקרב לישוע, הם פשוט עלו על גג הבית, עשו בו פתח, והורידו את ידידם הנכה למטה לרגלי ישוע. אני אומר "פשוט", אך מילה זו מתייחסת רק לעליה לגג. עשיית פתח בגג עשוי חימר שרוף-שמש היתה ללא ספק עבודה קשה. אתם יכול לתאר לעצמכם כמה אבק ורגבי אדמה דחוסה נשרו על הנוכחים בבית. כמובן שהשיעור של ישוע נקטע. כולם בהו בתקרה תוהים מה מתרחש. כאשר התגלו פניהם הנחושות של החברים, סביר להניח שהקהל החל לצעוק ולקרוא: "השתגעתם? מה עם קצת כבוד? אנחנו מכוסים אבק! אתם הורסים את הבית!" אך ישוע ראה משהו אחר.

כִּרְאוֹתוֹ אֶת אֱמוּנָתָם אָמַר אֵלָיו: "בֶּן אָדָם, נִסְלְחוּ לְךָ חֲטָאֶיךָ."

הבשורה על פי לוקס ה‘:20

את ישוע קודם כל מעניינת פנימיותו של האדם, ליבו. לא הייתה זו בעיה עבורו לסלוח על חטא. הוא אלוהים. אבל לחלק מקהל שומעיו הייתה בעיה לקבל עובדה זו. למרות שלא נתנו לה ביטוי, מחשבותיהם היו עוינות.

הֵחֵלּוּ הַסּוֹפְרִים וְהַפְּרוּשִׁים לְהַרְהֵר וְאָמְרוּ: "מִי הוּא זֶה הַמְדַבֵּר דִּבְרֵי נְאָצָה? מִי יָכוֹל לִסְלֹחַ עַל חֲטָאִים זוּלָתִי אֱלֹהִים לְבַדּוֹ?"

הבשורה על פי לוקס ה‘:21

ואכן צדקו - רק אלוהים יכול לסלוח על חטאים!

אוּלָם יֵשׁוּעַ יָדַע אֶת מַחְשְׁבוֹתֵיהֶם וְהֵשִׁיב לָהֶם: "מָה אַתֶּם מְהַרְהֲרִים בִּלְבַבְכֶם?"

הבשורה על פי לוקס ה‘:22

כיוון שהאדון הוא כל יודע, ידע ישוע את מחשבותיהם ואמר להם זאת. אתם יכולים לשער בנפשכם כמה מושפלים חשו הפרושים. הם בוודאי סרקו את מוחם בניסיון להיזכר מה חשבו במהלך עשר הדקות שחלפו. דבר אחד היה בטוח - ישוע יכל לקרוא את מחשבותיהם! אבל ישוע לא ניסה להרשים אותם. הייתה לו שאלה אליהם:

"מַה קַּל יוֹתֵר: לְהַגִּיד לַמְשֻׁתָּק,

1. ‘נִסְלְחוּ לְךָ חֲטָאֶיךָ', אוֹ לוֹמַר

2. 'קוּם, קַח אֶת הָאֲלוּנְקָה וְהִתְהַלֵּךְ'?"

הבשורה על פי מרקוס ב‘:9

סליחת חטאים

שום עורך דין לא היה יכול לנסח שאלה קשה יותר. אתם יכולים לדמיין את הפרושים כשהם מנסים לעכל את המסקנה הבלתי נמנעת. ישוע לא המתין לתשובתם.

"אַךְ לְמַעַן תֵּדְעוּ כִּי לְבֶן-הָאָדָם הַסַּמְכוּת עֲלֵי אֲדָמוֹת לִסְלֹחַ עַל חֲטָאִים, הֲרֵינִי אוֹמֵר לְךָ" - פָּנָה אֶל הַמְשֻׁתָּק - "קוּם, קַח אֶת הָאֲלוּנְקָה וְלֵךְ לְבֵיתְךָ!" הוּא קָם מִיָּד לְנֶגֶד עֵינֵיהֶם, הֵרִים אֶת הָאֲלוּנְקָה וְהָלַךְ לְבֵיתוֹ כְּשֶׁהוּא מְהַלֵּל אֶת אֱלֹהִים. תַּדְהֵמָה אָחֲזָה אֶת כֻּלָּם, וּבְלֵב מָלֵא יִרְאָה הִלְּלוּ אֶת אֱלֹהִים וְאָמְרוּ: "נִפְלָאוֹת רָאִינוּ הַיּוֹם!"

לוקס ה‘:26-24

עובד ביום השבת

אין ספק שהתוכחות החוזרות ונשנות של ישוע הרגיזו את הפרושים. הם איבדו מכבודם. הם החלו לעקוב אחר ישוע מקרוב, בתקווה לתפוס אותו מבצע איזשהו חטא בוטה.

הוּא נִכְנַס שׁוּב לְבֵית הַכְּנֶסֶת. הָיָה שָׁם אִישׁ שֶׁיָּדוֹ יְבֵשָׁה, וְהֵם הִתְבּוֹנְנוּ בְּיֵשׁוּעַ לִרְאוֹת אִם יְרַפֵּא אוֹתוֹ בְּשַׁבָּת, כְּדֵי שֶׁיּוּכְלוּ לְהַאֲשִׁים אוֹתוֹ.

הבשורה על פי מרקוס ג‘:2-1

על פי התורה, אסור לאיש לעבוד בשבת. עבודה בשבת היא הפרת מצוות אלוהים, וזהו חטא. בעיני הפרושים, מעשים כמו מתן שירות רפואי נחשבו לעבודה. התורה לא אומרת שטיפול בחולים ביום השבת מהווה עבירה, אך הפרושים צירפו לעשרת הדברות את רשימת החוקים שלהם, והוראות אלו קיבלו סמכות זהה לזו של הכתובים. לפיכך התבוננו וחיכו לראות אם ישוע ירפא את החולה, אם יבצע עבודה ביום השבת. היות שידע שהפרושים רוצים וממתינים להזדמנות לטמון לו מלכודת, יכול היה ישוע להימנע מעימות, אך הוא לא נסוג.

אָמַר אֶל הָאִישׁ אֲשֶׁר יָדוֹ יְבֵשָׁה: "עֲמֺד בָּאֶמְצַע!"

הבשורה על פי מרקוס ג‘:3

אתם יכולים לדמיין את ישוע מסתובב ומביט אל אלה הזוממים להאשים אותו. הזמן קופא.

פָּנָה אֲלֵיהֶם וְשָׁאַל: "הַאִם מֻתָּר לְהֵיטִיב בְּשַׁבָּת אוֹ לַעֲשׂוֹת רָעָה? לְהַצִּיל נֶפֶשׁ אוֹ לַהֲרֺג?"

הבשורה על פי מרקוס ג‘:4

הנה הוא מתחיל שוב, מפנה אליהם שאלות מוזרות! הפרושים רתחו מכעס וטינה.

אַךְ הֵם שָׁתְקוּ.

הִבִּיט בָּהֶם כֺּה וָכֺה בְּזַעַם, בְּרֺב עֶצֶב עַל קְשִׁי לְבָבָם, וְאָמַר לָאִישׁ: "הוֹשֵׁט אֶת הַיָּד!" הוּא הוֹשִׁיט אוֹתָהּ וְיָדוֹ שָׁבָה לְאֵיתָנָהּ.

הבשורה על פי מרקוס ג‘:5-4

נתפס בשעת מעשה

ישוע עשה זאת. הוא עבד ביום השבת! הפרושים תפסו אותו בשעת מעשה.

יָצְאוּ הַפְּרוּשִׁים וּמִיָּד טִכְּסוּ עָלָיו עֵצָה עִם חֲסִידֵי בֵּית הוֹרְדוֹס - כֵּיצַד לְהַכְחִיד אוֹתוֹ.

הבשורה על פי מרקוס ג‘:6

בדרך כלל, ברית שכזאת הייתה דבר בלתי מתקבל על הדעת. אנשיו של הורדוס היו מפלגה פוליטית שתמכה בשלטון הורדוס ורומי. לעומת זאת, הפרושים מצידם תיעבו את הרומים - אך הם שנאו את ישוע אף יותר. אם הם עומדים להורגו, הם יזדקקו לעזרתו של השלטון הרומי.

המנהיגים הדתיים דחו את ישוע. מבחינתם, הוא לא יכול היה להיות המושיע המובטח.

6 שנים-העשר

יֵשׁוּעַ הָלַךְ מִשָּׁם… וְהָמוֹן רַב מִן הַגָּלִיל הָלְכוּ אַחֲרָיו… בָּאוּ אֵלָיו הָמוֹן רַב, כִּי שָׁמְעוּ אֶת כָּל אֲשֶׁר עָשָׂה.

הבשורה על פי מרקוס ג‘:8-7

קהל רב ליווה את ישוע בכל אזור הגליל הכפרי, חלק בגלל הלימוד, אחרים - כדי לצפות בניסים. מקרב הציבור העצום הזה, בחר ישוע שנים-עשר שיִשהו במחיצתו זמן רב יותר. בתחילה קראו להם האנשים תלמידים, או פשוט - השנים עשר, אך בהמשך התייחסו אליהם כאל שליחים במשמעות של "אלה שנשלחו" - שם שהעניק להם ישוע.

בְּאוֹתָם יָמִים יָצָא אֶל הָהָר לְהִתְפַּלֵל. לַיְלָה שָׁלֵם הִתְמִיד בִּתְפִלָּה לֵאלֹהִים.

וְעִם אוֹר הַבֺּקֶר קָרָא אֵלָיו אֶת תַּלְמִידָיו וּבָחַר מֵהֶם שְׁנֵים-עָשָׂר בְּכַנּוֹתוֹ אוֹתָם שְׁלִיחִים:

אֶת שִׁמְעוֹן, אֲשֶׁר גַּם קָרָא לוֹ כֵּיפָא, וְאֶת אַנְדְּרֵי אָחִיו, אֶת יַעֲקֺב וְאֶת יוֹחָנָן, אֶת פִילִיפּוֹס וְאֶת בַּר תַּלְמַי, אֶת מַתַּי וְאֶת תֺּאמָא, אֶת יַעֲקֺב בֶּן חַלְפַי וְאֶת שִׁמְעוֹן הַמְּכֻנֶּה הַקַּנַּאי, אֶת יְהוּדָה בֶּן יַעֲקֺב וְאֶת יְהוּדָה אִישׁ קְרִיּוֹת אֲשֶׁר נִהְיָה לְמַסְגִּירוֹ.

הבשורה על פי לוקס ו‘:16-12

בין השליחים היו אנשים בעלי רקע שונה לחלוטין זה מזה, החל מגובֶה מיסים בשרות הרשות הרומית ועד לקנאי שמחויב להפלת המשטר הרומי. הנותרים כללו מגוון של דייגים.

ד"ר לוקס כתב שהשליחים חלקו חוויות רבות עם המשיח.

בְּאַחַד הַיָּמִים יָרַד לְסִירָה יַחַד עִם תַּלְמִידָיו. אָמַר לָהֶם: "בּוֹאוּ נַעֲבֺר לְצִדּוֹ הַשֵּׁנִי שֶׁל הָאֲגָם." אָז הִפְלִיגוּ מִשָּׁם. כַּאֲשֶׁר שָׁטוּ הוּא נִרְדַּם, וְהִנֵּה רוּחַ סְעָרָה יָרְדָה עַל הָאֲגָם וְהַסִּירָה נִתְמַלְּאָה מַיִם עַד כְּדֵי כָּךְ שֶׁהָיוּ בְּסַכָּנָה.

הבשורה על פי לוקס ח‘:23-22

עלינו לזכור שרוב השליחים היו דייגים ותיקים. לעיתים קרובות נאבקו בסופות בכנרת, אך סופה זו הייתה אלימה במיוחד. אתם יכולים לדמיין את השמים השחורים, את הרוח הגועשת, את זעם הגלים, את הגשם השוטף. כשהמים הקוצפים מציפים את הסירה, השליחים המבוהלים…

…נִגְּשׁוּ אֵלָיו וְהֵעִירוּהוּ בְּאָמְרָם, "אֲדוֹנֵנוּ, אֲדוֹנֵנוּ, אֲנַחְנוּ טוֹבְעִים!"

הבשורה על פי לוקס ח‘:24

אתם יכולים לשוות בנפשכם את השליחים המפוחדים ממלמלים בבהלה את דבריהם כשהם מנערים את ישוע משנתו. הוא הזדקף על משכבו, עמד על רגליו, ובקול סמכותי,

…גָעַר בָּרוּחַ וּבַגַּלִּים הַזּוֹעֲפִים. הַלָּלוּ שָׁכְכוּ וְנִשְׂתָּרְרָה דְּמָמָה.

הבשורה על פי לוקס ח‘:24

בשקט המבהיל שנוצר ניתן היה לשמוע את התרנים חורקים ואת המים השקטים מלחכים את דופן הסירה, שעדיין מתנודדת קלות. למרות שהרוח והגלים שככו, עדיין הלם ליבם של השליחים בחוזקה. בעוד הסירה מפליגה בנחת, ישוע…

…שָׁאַל אוֹתָם: "אֵיפֺה אֱמוּנַתְכֶם?"

הבשורה על פי לוקס ח':25

במילים אחרות: "האם אינכם סומכים עלי?" אתם יכולים שוב לדמיין את השליחים, ספוגי זיעה, מתקשים להאמין למראה עיניהם, מביטים אל ישוע ואז מלכסנים מבט לעבר הים ושבים ומביטים במשיח הרגוע. איננו יודעים מי היה הראשון ששבר את השתיקה, ד"ר לוקס לא מתעד זאת, אבל…

בִּהְיוֹתָם אֲחוּזֵי יִרְאָה וּפְלִיאָה אָמְרוּ זֶה לָזֶה: "וּבְכֵן מִי הוּא זֶה אֲשֶׁר מְצַוֶּה עַל הָרוּחַ וְעַל הַמַּיִם וְהֵם נִשְׁמָעִים לוֹ!"

הבשורה על פי לוקס ח‘:25

מנקודת מבטו של אלוהים לא היה זה נס מרשים במיוחד, במיוחד לא כאשר מתחשבים בכך שהוא זה שברא את הרוח והגלים מלכתחילה. אבל ישוע הרגיע יותר מאשר רוח וגלים - הוא גם הרגיע את הלבבות ההולמים בפחד. ישוע אמר,

"אַל יִבָּהֵל לְבַבְכֶם. הַאֲמִינוּ בֵּאלֹהִים; הַאֲמִינוּ סגַּם בִּי."

הבשורה על פי יוחנן יד‘:1

כל שהיה עליהם לעשות הוא לתת בו אמון.

ישנו ביטוי מעניין (שמקורו בשפה האנגלית) האומר שאם משהו "מהלך כמו ברווז ומגעגע כמו ברווז, זה חייב להיות ברווז." ביטוי זה הוא קל-דעת מכדי להתייחס באמצעותו לישוע, אולם הוא ממחיש את תהליך המחשבה שהוביל את השליחים להסקת מסקנות מסוימות. ישוע הפגין עוצמה אלוהית; הוא דיבר בסמכות אלוהית; הוא היה נקי מחטא כאלוהים - לפיכך הוא חייב להיות אלוהים. במונחים תיאולוגיים, ישוע המשיח היה:

- • אנושי באמת - לא רק גוף שאלוהים שוכן בו.

- • אלוהות מלאה - לא אל שולי או בקנה מידה קטן.

- • מאוחדים בגוף אחד - 100% אלוהים ו- 100% בן אנוש בו זמנית - אך נקי מחטא.

- • לא מעורב - הוא אינו חצי חיה, וחצי אלוהים, או כל שילוב אחר. ההבחנה בין בורא ובריאה בעינה עומדת.

7 הלחם

המקרא אומר שאלוהים הגביל את הצד האלוהי של טבעו כאשר נעשה לאדם. למרות זאת, ניתן לראות כיצד הוא זוהר מבעד לאנושיותו שוב ושוב בחיי היומיום שלו.

אַחֲרֵי הַדְּבָרִים הָאֵלֶּה עָבַר יֵשׁוּעַ לַצַּד הַשֵּׁנִי שֶׁל יָם כִּנֶּרֶת. הֲמוֹן עַם רַב בָּאוּ אַחֲרָיו, כִּי רָאוּ אֶת הַנִּסִּים שֶׁעָשָׂה בַּחוֹלִים. הוּא עָלָה עַל הָהָר וְיָשַׁב שָׁם עִם תַּלְמִידָיו. הָיָה זֶה סָמוּךְ לְפֶסַח, חַג הַיְּהוּדִים.

כְּשֶׁנָּשָׂא יֵשׁוּעַ אֶת עֵינָיו וְרָאָה עַם רַב בָּאִים אֵלָיו, אָמַר לְפִילִיפּוֹס: "אֵיפֺה נִקְנֶה לֶחֶם כְּדֵי שֶׁיֺּאכְלוּ אֵלֶּה?"

הבשורה על פי יוחנן ו‘:5-1

ישוע שוב שאל שאלות. הוא רצה שפיליפוס ינתח את המצב. זה שוב היה אחד מאותם מקרים של מבחני "האם תבטחו בי?"

הֵשִׁיב לוֹ פִילִיפּוֹס: "כְּדֵי שֶׁכָּל אֶחָד יְקַבֵּל קְצָת לֹא יַסְפִּיקוּ לָהֶם כִּכְּרוֹת לֶחֶם בְּמָאתַיִם דִּינָר."

אֶחָד מִתַּלְמִידָיו, וְהוּא אַנְדְּרֵי אָחִיו שֶׁל שִׁמְעוֹן כֵּיפָא, אָמַר לוֹ: "יֵשׁ פֺּה נַעַר וְלוֹ חָמֵשׁ כִּכְּרוֹת לֶחֶם שְׂעוֹרִים וּשְׁנֵי דָּגִים, אַךְ מָה אֵלֶּה בִּשְׁבִיל עַם רַב כָּזֶה?"

יוחנן ו‘:9-7

איננו יכולים אלא לתהות אם אנדרי, כמו ילד קטן הרומז לאביו, קיווה שישוע יוכל לעשות דבר מה בעניין.

אָמַר יֵשׁוּעַ: "הוֹשִׁיבוּ אֶת הָאֲנָשִׁים!" הַרְבֵּה עֵשֶׂב הָיָה בְּאוֹתוֹ מָקוֹם וְהָאֲנָשִׁים יָשְׁבוּ. מִסְפָּרָם הָיָה כַּחֲמֵשֶׁת אֲלָפִים. לָקַח יֵשׁוּעַ אֶת כִּכְּרוֹת הַלֶּחֶם, בֵּרַךְ וְחִלֵּק לָהֶם כְּאַוַּת נַפְשָׁם, וְכֵן גַּם עָשָׂה בַּדָּגִים.

הבשורה על פי יוחנן ו‘:11-10

התיעוד המקראי הוא כה ענייני עד שכמעט ומאבדים את העיקר. ישוע זה עתה האכיל קהל מסיבי של בני אדם בארוחת עשר של ילד בית-ספר. אין זה שיעור בלוח הכפל. ישוע חילק את הלחם והדגים בין שנים-עשר השליחים, והם חילקו אותו בין חמשת אלפים איש - כשהנשים והילדים הם בנוסף לאותם חמשת אלפים. למרות שנס זה לא היה ענין גדול עבור האדון, הוא זה שברא את החיטה ואת הדגים מלכתחילה - הרי שהיו לכך השלכות מדהימות.

רָאוּ הָאֲנָשִׁים אֶת הָאוֹת שֶׁעָשָׂה וְאָמְרוּ: "זֶהוּ בֶּאֱמֶת הַנָּבִיא שֶׁבָּא אֶל הָעוֹלָם."

הבשורה על פי יוחנן ו‘:14

להמליך את ישוע

הציבור היה כה נפעם ממה שראה עד שהחליט להמליך את ישוע למלך. אך לישוע לא היה עניין להתחיל מלכות ארצית למרות שיבוא היום לכך בעתיד. כרגע ביקש לשלוט בליבם של בני האדם.

כְּשֶׁהִבְחִין יֵשׁוּעַ שֶׁהֵם עוֹמְדִים לָבוֹא וְלִתְפֺּס אוֹתוֹ כְּדֵי לְהַמְלִיכוֹ, יָצָא שׁוּב אֶל הָהָר הוּא לְבַדּוֹ.

כַּאֲשֶׁר מָצְאוּ אוֹתוֹ מֵעֵבֶר לַיָּם, שָׁאֲלוּ אוֹתוֹ: "רַבִּי, מָתַי בָּאתָ לְכָאן?"

עָנָה לָהֶם יֵשׁוּעַ וְאָמַר: "אָמֵן אָמֵן אֲנִי אוֹמֵר לָכֶם, אַתֶּם מְחַפְּשִׂים אוֹתִי, לֹא מִשּׁוּם שֶׁרְאִיתֶם אוֹתוֹת, אֶלָּא מִשּׁוּם שֶׁאֲכַלְתֶּם מִכִּכְּרוֹת הַלֶּחֶם וּשְׂבַעְתֶּם."

הבשורה על פי יוחנן ו‘:15, 26-25

מניעים שגויים

ובכן, זוהי האמת. ישוע ראה שהעם ההולך אחריו רוצה אותו כמלך כדי שיספק להם אוכל חינם. ישוע אמר,

"אַל תַּעַמְלוּ בְּעַד הָאֺכֶל הַכָּלֶה וְאוֹבֵד, אֶלָּא בְּעַד הָאֺכֶל הַקַּיָּם לְחַיֵּי עוֹלָם, אֲשֶׁר בֶּן-הָאָדָם יִתְּנֵהוּ לָכֶם, כִּי אוֹתוֹ חָתַם הָאֱלֹהִים הָאָב בְּחוֹתָמוֹ."

הבשורה על פי יוחנן ו‘:27

האוכל שאכלו יכול היה להזין אותם לזמן קצר בלבד. במוקדם או במאוחר הם ימותו כולם. לפיכך, אמר ישוע שעליהם לבקש את הדבר שיעניק להם חיי נצח.

שָׁאֲלוּ אוֹתוֹ: "מֶה עָלֵינוּ לַעֲשׂוֹת כְּדֵי שֶׁנִּפְעַל אֶת פָּעֳלֵי אֱלֹהִים?"

הבשורה על פי יוחנן ו‘:28

העם רצה לדעת איזו מן עבודה יצטרכו לעשות על מנת לזכות בחיי נצח.

הֵשִׁיב יֵשׁוּעַ וְאָמַר לָהֶם: "זֶהוּ פֺּעַל הָאֱלֹהִים - שֶׁתַּאֲמִינוּ בָּזֶה אֲשֶׁר הוּא שָׁלַח."

הבשורה על פי יוחנן ו‘:29

ישוע ענה להם שכל שעליהם לעשות הוא להאמין. היה עליהם רק לבטוח בו ולהאמין שהוא המושיע שלהם. זה הכל. זה היה פשוט הופך את הבחירה שנעשתה בגן עדן. במקום לבטוח בעצמם או בשטן, על האנשים לבטוח באדון.

אָמְרוּ לוֹ: "אִם כֵּן, מָה הָאוֹת שֶׁאַתָּה עוֹשֶׂה לְמַעַן נִרְאֶה וְנַאֲמִין בְּךָ? מָה אַתָּה פּוֹעֵל?"

הבשורה על פי יוחנן ו‘:30

מה פשר הדבר? הם ביקשו מישוע לתת להם אות והוכחה לכך שהוא אלוהים, כאילו שהאכלת חמשת אלפים איש בארוחת עשר של ילד אינה מספיקה! מה שבאמת הם ביקשו היה ארוחה נוספת, עוד כיכר לחם.

הֵשִׁיב לָהֶם יֵשׁוּעַ: "אָמֵן אָמֵן אֲנִי אוֹמֵר לָכֶם, לֹא מֺשֶׁה נָתַן לָכֶם אֶת הַלֶּחֶם מִן הַשָּׁמַיִם אֶלָּא אָבִי נוֹתֵן לָכֶם אֶת הַלֶּחֶם הָאֲמִתִּי מִן הַשָּׁמַיִם, כִּי לֶחֶם הָאֱלֹהִים הוּא הַיּוֹרֵד מִן הַשָּׁמַיִם וְנוֹתֵן חַיִּים לָעוֹלָם."

אָמְרוּ אֵלָיו: "אָדוֹן, תֵּן נָא לָנוּ תָּמִיד אֶת הַלֶּחֶם הַזֶּה."

אָמַר לָהֶם יֵשׁוּעַ: "אֲנִי הוּא לֶחֶם הַחַיִּים. כָּל הַבָּא אֵלַי לֹא יִרְעַב, וְהַמַּאֲמִין בִּי לֹא יִצְמָא עוֹד."

יוחנן ו‘:35-32

בדיוק כפי שבורא הכל ברא את המזון והמים כדי להשביע את הרעב אשר בבטננו, כך עכשיו, כלחם החיים, הוא ירד מהשמים כדי להשביע את הרעב המכרסם בנפשותינו - הרעב לפיוס עם הבורא אותנו.

פרק 12

1 התוכנית

כאשר אנו לומדים על חייו של ישוע, אנו רואים כיצד הוא חושף בפני תלמידיו בהדרגה את התוכנית והמטרה לשמה בא לארץ. והנה הגיע היום בו נאמר…

מֵאוֹתָהּ עֵת הֵחֵל יֵשׁוּעַ לְהַבְהִיר לְתַלְמִידָיו כִּי עָלָיו לָלֶכֶת לִירוּשָׁלַיִם וְלִסְבֺּל הַרְבֵּה מִידֵי הַזְּקֵנִים וְרָאשֵׁי הַכֺּהֲנִים וְהַסּוֹפְרִים, וּלְהֵהָרֵג וּבַיּוֹם הַשְּׁלִישִׁי לָקוּם.

הבשורה על פי מתי טז':21

ישוע עשה משהו בלתי אפשרי לבן אנוש. הוא ניבא היכן וכיצד ימות. הוא גם תיאר את המאורעות שיובילו למותו. אבל מדוע אמר זאת? ניטיב להבין בהמשך.

ההשתנות

שבוע לאחר שדיבר על מותו, לקח איתו ישוע את שמעון (כיפא - פטרוס), את יעקב ואת יוחנן לראשו של הר כדי לאפשר להם הצצה על ישותו האמיתית.

וְהִשְׁתַּנָּה לְעֵינֵיהֶם; פָּנָיו זָהֲרוּ כַּשֶּׁמֶשׁ וּבְגָדָיו הִלְבִּינוּ כָּאוֹר.

הבשורה על פי מתי יז':2

צורתו החיצונית של ישוע השתנתה לאותו אור מסנוור אשר מילא את קודש הקודשים שבמשכן. תפארתו הקורנת הייתה שם לאורך כל הדרך, אולם בני האדם לא יכלו לראות אותה.

…שְׁנֵי אֲנָשִׁים מְשׂוֹחֲחִים אִתּוֹ (עם ישוע), מֺשֶׁה וְאֵלִיָּהוּ שֶׁהוֹפִיעוּ בַּהֲדַר כָּבוֹד וְדִבְּרוּ עַל הִסְתַּלְּקוּתוֹ אֲשֶׁר הָיָה עָתִיד לְהַגְשִׁים בִּירוּשָׁלַיִם.

הבשורה על פי לוקס ט':32-31

משה ואליהו שוחחו עם ישוע אודות פרידתו הקרובה מכדור הארץ. שמעון-כיפא נדהם מהמראֶה. נראָה שהוא פשוט פלט מפיו כל מחשבה שרק עלתה בראשו.

הֵגִיב כֵּיפָא וְאָמַר אֶל יֵשׁוּעַ: "אֲדוֹנִי, טוֹב שֶׁאֲנַחְנוּ כָּאן. אִם תִּרְצֶה אֶעֱשֶׂה פֺּה שָׁלוֹשׁ סֻכּוֹת, לְךָ אַחַת, לְמֺשֶׁה אַחַת וּלְאֵלִיָּהוּ אַחַת." עוֹדוֹ מְדַבֵּר וְעָנָן בָּהִיר סָכַךְ עֲלֵיהֶם וְהִנֵּה קוֹל אוֹמֵר מִתּוֹךְ הֶעָנָן: "זֶה בְּנִי אֲהוּבִי אֲשֶׁר חָפַצְתִי בּוֹ; אֵלָיו תִּשְׁמָעוּן."

הבשורה על פי מתי יז':5-4

אלוהים האב דיבר מהשמים.

כְּשָׁמְעָם זֺאת נָפְלוּ הַתַּלְמִידִים עַל פְּנֵיהֶם וּפָחֲדוּ עַד מְאֺד. יֵשׁוּעַ נִגַּשׁ, נָגַע בָּהֶם וְאָמַר: "קוּמוּ וְאַל תִּפְחֲדוּ!" הֵם נָשְׂאוּ עֵינֵיהֶם וְלֹא רָאוּ אִישׁ זוּלָתִי יֵשׁוּעַ לְבַדּוֹ. כְּשֶׁיָּרְדוּ מִן הָהָר צִוָּה עֲלֵיהֶם יֵשׁוּעַ: "אַל תְּסַפְּרוּ אֶת הַמַּרְאֶה לְאִישׁ עַד אֲשֶׁר יָקוּם בֶּן-הָאָדָם מִן הַמֵּתִים."

הבשורה על פי מתי יז':9-6

באותו זמן התלמידים לא ידעו כיצד לפרש את הדברים, אך שנים אחר כך יכתוב שמעון-כיפא את הדברים הבאים:

לֹא אַחֲרֵי אַגָּדוֹת מְחֻכָּמוֹת הָלַכְנוּ כַּאֲשֶׁר הוֹדַעְנוּ לָכֶם אֶת גְּבוּרַת אֲדוֹנֵנוּ יֵשׁוּעַ הַמָּשִׁיחַ וְאֶת בּוֹאוֹ, אֶלָּא בְּמוֹ עֵינֵינוּ רָאִינוּ אֶת גְּדֻלָּתוֹ; שֶׁכֵּן קִבֵּל יְקָר וְכָבוֹד מֵאֵת אֱלֹהִים הָאָב כַּאֲשֶׁר נִשָׂא אֵלָיו הַקּוֹל הַזֶּה מֵהַדְרַת הַכָּבוֹד: "זֶה בְּנִי אֲהוּבִי אֲשֶׁר בּוֹ חָפַצְתִּי", וְאֶת הַקּוֹל הַזֶּה שָׁמַעְנוּ בָּא מִן הַשָּׁמַיִם בִּהְיוֹתֵנוּ עִמּוֹ בְּהַר הַקֺּדֶשׁ.

האגרת השניה של כיפא א':18-16

2 שער אחד

בלימודו עושה ישוע לעיתים קרובות שימוש בחוויות מחיי היומיום על מנת להמחיש אמיתות רוחניות. באחת ההזדמנויות מזכיר ישוע לשומעיו את המכלאה שבה מוחזק עדר הכבשים.

המתחם היה בנוי מאבנים שעליהם טיפסו שיחים קוצניים. מטרת השיחים הקוצניים הייתה להרתיע בעלי חיים או גנבים מטיפוס על הגדר. למתחם הייתה כניסה אחת בלבד.

במשך היום הוליך הרועה את עדרו אל המרעה באחו. עם רדת החשכה חזר העדר אל המכלאה, והרועה היה ישן בפתחה. איש לא יכול היה להיכנס למתחם מבלי להפריע את מנוחת השומר. גופו של הרועה הפך הלכה למעשה לדלת של המכלאה.

הוֹסִיף יֵשׁוּעַ וְאָמַר: "אָמֵן אָמֵן אֲנִי אוֹמֵר לָכֶם, אֲנִי הוּא שַׁעַר הַצֺּאן."

הבשורה על פי יוחנן י':7

מאות רבות של שנים לפני ישוע קראו התושבים של בבל לעירם "השער לאלוהים". אך בהסתכלות קרובה יותר ראינו שהשער שהם בנו היה דת מפורטת המבוססת על רעיונות שמקורם בהשראה שטנית.

בניגוד לאנשי בבל, ישוע אמר שהוא השער האמיתי לאלוהים, ודיבר על הבוטחים בו כעל עדר המוגן בבטחון במכלאת העדר של השמים.

"אֲנִי הַשַּׁעַר. אִישׁ אִם יִכָּנֵס דַּרְכִּי - יִוָּשַׁע; הוּא יִכָּנֵס וְיֵצֵא וְיִמְצָא מִרְעֶה…"

הבשורה על פי יוחנן י':9

ישוע אמר שהוא השער - אין כניסות אחרות. דרכו בלבד יכול אדם להיוושע מהתוצאות האיומות של חטאיו. רק דרכו ניתן לזכות בחיי עולם.

"אֵין הַגַּנָּב בָּא אֶלָּא לִגְנֺב וְלַהֲרֺג וּלְהַשְׁמִיד. אֲנִי בָּאתִי כְּדֵי שֶׁיִּהְיוּ לָהֶם חַיִּים וּבְשֶׁפַע שֶׁיִּהְיוּ לָהֶם."

הבשורה על פי יוחנן י':10

לגנבים אין עניין ברווחתם של הכבשים. המקרא מכנה אותם מורי שקר. יש העושים שימוש במקרא כדי לחזק את כוחם ומעמדם או כדי למלא את ארנקם. יש הטוענים להארה או להתגלויות מיוחדות ואוספים סביבם מעריצים המבקשים את הדרך לביטחון. יש המבטלים את קיומה של מציאות רוחנית כדבר שטות, וסוגדים את המדע במקום. בכל מקרה, אותם "גנבים" ממציאים לעצמם דרך לחיות בה את חייהם…

…יֵשׁ דֶּרֶךְ יָשָׁר לִפְנֵי-אִישׁ, וְאַחֲרִיתָהּ דַּרְכֵי-מָוֶת׃

משלי יד':12

כלומר, הדרך יכולה להיראות ישרה בעיני אדם, אך בסופה היא מובילה למוות. לעומת זאת, ישוע אמר שהוא בא כדי לתת חיים מלאים לאלו אשר יבטחו בו, חיים מלאי שמחה. ישוע אמר,

"אֲנִי הַדֶּרֶךְ וְהָאֱמֶת וְהַחַיִּים. אֵין אִישׁ בָּא אֶל הָאָב אֶלָּא דַּרְכִּי."

הבשורה על פי יוחנן יד':6

ישוע אמר: שהוא הדרך היחידה לאלוהים.

דברו הוא האמת היחידה.

חיי נצח ניתן למצוא בו בלבד.

האדון מדגיש שאיש לא יוכל לבוא אליו בדרך אחרת. יש המאמינים שכל הדתות כמוהן כנהרות הרבים המובילים לים - לא משנה באיזו מהן תבחרו, כולן יובילו אתכם לאותו יעד. זהו רעיון מאד מקובל, אך כדי להיות כן והוגן לדברים שמלמד המקרא, הרי שעלי להצביע על כך שכתבי הקודש קובעים אחרת. נאמר שם שבדיוק כשם שהרועה היה השער היחיד למכלאה של הכבשים, כך גם ישוע הינו הדרך היחידה לאלוהים. למרות שדר' לוקס לא היה יהודי, הוא כתב…

וְאֵין יְשׁוּעָה בְּאַחֵר, כִּי אֵין שֵׁם אַחֵר נָתוּן לִבְנֵי אָדָם תַּחַת הַשָּׁמַיִם, וּבוֹ עָלֵינוּ לְהִוָּשַׁע.

מעשי השליחים ד':12

ישוע בלבד יכול להושיע אדם מעונשו של החטא.

3 גיהנום

איננו אוהבים שיזכירו לנו שיש עונש לחטא, אבל המקרא מאוד ברור בנושא זה. באחת ההזדמנויות ציין ישוע את שרשרת האירועים המצערת הזו:

"הָיֺה הָיָה אִישׁ עָשִׁיר שֶׁנָּהַג לִלְבֺּשׁ אַרְגָּמָן וָשֵׁשׁ וְיוֹם יוֹם הִתְעַנֵּג בְּמוֹתָרוֹת. לְיַד שַׁעַר בֵּיתוֹ הֻשְׁכַּב אִישׁ עָנִי אֶחָד, אֶלְעָזָר שְׁמוֹ, שֶׁהָיָה מְלֵא פְּצָעִים וְהִשְׁתּוֹקֵק לִשְׂבֺּעַ מִן הַפֵּרוּרִים הַנּוֹפְלִים מֵעַל שֻׁלְחַן הֶעָשִׁיר, וְהִנֵּה בָּאוּ הַכְּלָבִים וְלִקְּקוּ אֶת פְּצָעָיו. הֶעָנִי מֵת וְהַמַּלְאָכִים נְשָׂאוּהוּ אֶל חֵיק אַבְרָהָם…"

הבשורה על פי לוקס טז':22-19

למטרת הלימוד, חיק אברהם כאן מקביל לשמים או לגן העדן. אלעזר נכנס לגן העדן, לא משום שהיה עני אלא בגלל שבטח באדון.

וְגַם הֶעָשִׁיר מֵת וְנִקְבַּר. בַּשְּׁאוֹל, כְּשֶׁהָיָה בְּיִסּוּרִים, נָשָׂא אֶת עֵינָיו וְרָאָה אֶת אַבְרָהָם מֵרָחוֹק וְאֶת אֶלְעָזָר בְּחֵיקוֹ. קָרָא וְאָמַר, 'אָבִי אַבְרָהָם, רַחֵם עָלַי וּשְׁלַח נָא אֶת אֶלְעָזָר שֶׁיִּטְבֺּל אֶת קְצֵה אֶצְבָּעוֹ בְּמַיִם וִיקָרֵר אֶת לְשׁוֹנִי, כִּי סוֹבֵל אֲנִי בַּיְקוֹד הַזֶּה.'

הבשורה על פי לוקס טז':24-22

העשיר נשלח לגיהנום, לא משום שהיה עשיר אלא בגלל שהתעלם מאלוהים וחי רק למען עצמו בהיותו על הארץ. הוא התחנן לאברהם לעזרה.

הֵשִׁיב לוֹ אַבְרָהָם, 'בְּנִי, זְכֺר שֶׁאַתָּה קִבַּלְתָּ אֶת טוּבְךָ בְּחַיֶּיךָ וְאֶלְעָזָר קִבֵּל אֶת הָרָעוֹת. עַכְשָׁו הוּא מְנֻחָם כָּאן וְאַתָּה סוֹבֵל. נוֹסָף עַל כָּל זֶה, תְּהוֹם גְּדוֹלָה נִקְבְּעָה בֵּינֵינוּ לְבֵינֵיכֶם כְּדֵי שֶׁהַחֲפֵצִים בְּכָךְ לֹא יוּכְלוּ לַעֲבֺר מִפֺּה אֲלֵיכֶם, וּכְדֵי שֶׁלֹּא יַעַבְרוּ מִשָּׁם אֵלֵינוּ.'

הבשורה על פי לוקס טז':26-25

זה סופי

המקרא מבהיר לנו שניתן להתחרט - לשנות את דעתנו - רק כאן בעוד אנו על פני כדור הארץ. אחרי שאדם הולך לעולמו אין הזדמנות שנייה, אין אפשרות להימלט מגיהנום אל גן העדן. מי שמת ושמו אינו כתוב בספר החיים של השה נשאר מנותק מהאדון לנצח נצחים באגם האש. בשום מקום לא מעלים כתבי הקודש את האפשרות שניתן לחמוק החוצה ממקום הייסורים הזה. למרות שהאיש העשיר קרא למידה קטנה של הקלה מייסוריו, היא לא הגיעה. החסד יכול להינתן רק במהלך חיינו כאן. האיש העשיר המשיך:

"'אִם כֵּן, אָבִי, אֲנִי מְבַקֵּשׁ מִמְּךָ לִשְׁלֹחַ אוֹתוֹ אֶל בֵּית אָבִי, כִּי חֲמִשָּׁה אַחִים לִי; שֶׁיַּזְהִיר אוֹתָם פֶּן יָבוֹאוּ גַּם הֵם אֶל מְקוֹם הַיִּסּוּרִים הַזֶּה.'"

הבשורה על פי לוקס טז':28-27

למרות שהאיש היה שרוי בסבל רב, עדיין זכר את החיים על פני האדמה. הוא ידע שחמשת אחיו אינם ישרי דרך עם אלוהים וביקש שיזהירו אותם מהבאות. אך למרות רצונו להעביר להם מסר דחוף, לא יכול היה ליצור קשר כלשהו עם אחיו החיים. המקרא ברור מאד ביחס לכך שאבותינו שהלכו לעולמם אינם יכולים לסייע אף לא להזיק לנו, ואף אינם יכולים ליצור עימנו קשר - הם לא יכולים לשמוע אותנו או לדבר אלינו. לעומת זאת, שדים יכולים להתחזות להורה שנפטר ולהוביל אותנו בדרך הלא נכונה והרעה.

חשוב גם לציין שהעשיר לא רצה שאחיו יצטרפו אליו עם מותם. הרעיון של התהוללות עם ידידים בגיהנום הינו זר למקרא. מי שנמצא בגיהנום לא יאחל זאת לגרוע שבאויביו.

"הֵשִׁיב לוֹ אַבְרָהָם, 'יֵשׁ לָהֶם מֺשֶׁה וְהַנְּבִיאִים, שֶׁיִּשְׁמְעוּ בְּקוֹלָם.'"

הבשורה על פי לוקס טז':29

אברהם אמר לעשיר שעל אחיו לקרוא בכתבי הקודש שנכתבו בידי משה והנביאים, ולשמוע למה שנאמר בהם.

"אָמַר הָאִישׁ, 'לֹא, אָבִי אַבְרָהָם; אִם יֵלֵךְ אֲלֵיהֶם אֶחָד מִן הַמֵּתִים, יַחְזְרוּ בִּתְשׁוּבָה.'

אָמַר לוֹ אַבְרָהָם, 'אִם אֵינָם שׁוֹמְעִים אֶל מֺשֶׁה וְאֶל הַנְּבִיאִים, לֹא יִשְׁתַּכְנְעוּ גַּם אִם יָקוּם אֶחָד מֵעִם הַמֵּתִים'."

הבשורה על פי לוקס טז':31-30

המקרא אומר שאם בני האדם דוחים את הכתוב על גבי דפיו, הם ידחו אפילו שליח שחזר מעם המתים.

ממש כשם ששפה חסרה את המילים שתתארנה את גן העדן, כך גם חסרות המילים שתתארנה את הגיהנום. אין ספק שלא משמח להיות שם. המקרא מדבר עליו מפורשות כמקום אמיתי של ענישה נצחית - מקום שיושביו לעולם אינם מפסיקים להתקיים, ולעולם אינם מקבלים הזדמנות שנייה. ברור גם שחלק נענשים בחומרה יתרה מאשר אחרים, בהתבסס על האופן בו חיו את חייהם על הארץ.

4 צא!

מַעֲשֶׂה בְּחוֹלֶה אֶחָד, אֶלְעָזָר מִבֵּית עַנְיָה, מִן הַכְּפָר שֶׁגָּרוּ בּוֹ מִרְיָם וּמָרְתָא אֲחוֹתָהּ… שָׁלְחוּ הָאֲחָיוֹת לְהַגִּיד לְיֵשׁוּעַ: "אֲדוֹנֵנוּ, …זֶה שֶׁאָהוּב עָלֶיךָ חוֹלֶה."

הבשורה על פי יוחנן יא':1, 3

אלעזר זה אינו אותו אלעזר שפגשנו בסיפור הקודם. אלעזר זה, ביחד עם מרים ומרתה, היו חברים קרובים של ישוע. הם חיו בכפר קטן המרוחק כשני קילומטרים מזרחית לירושלים. בזמן האירוע היה ישוע בעבר הירדן המזרחי, מהלך יום מבית עניה.

יֵשׁוּעַ אָהַב אֶת מָרְתָא וְאֶת אֲחוֹתָהּ וְאֶת אֶלְעָזָר. כַּאֲשֶׁר שָׁמַע כִּי חָלָה, שָׁהָה עוֹד יוֹמַיִם בְּאוֹתוֹ מָקוֹם.

הבשורה על פי יוחנן יא':6-5

מנקודת מבט אנושית טהורה, אין בכך שום היגיון. בימינו אנו בהם שירותי ההצלה מגיבים באופן מיידי לכל קריאה, יודע כל אחד שכשמישהו חולה אנוש, כל עיקוב יכול להיות גורלי. אבל ישוע נשאר היכן שהיה עוד יומיים נוספים! על מה חשב?

אַחֲרֵי כֵן אָמַר לְתַלְמִידָיו: "בּוֹאוּ נַחֲזֺר לְאֶרֶץ יְהוּדָה."

אָמְרוּ לוֹ הַתַּלְמִידִים: "רַבִּי, לֹא מִכְּבָר בִּקְשׁוּ לִרְגֺּם אוֹתְךָ וְאַתָּה חוֹזֵר לְשָׁם?"

אָז אָמַר לָהֶם יֵשׁוּעַ בִּמְפֺרָשׁ: "אֶלְעָזָר מֵת. וַאֲשֶׁר לָכֶם, אֲנִי שָׂמֵחַ שֶׁלֹּא הָיִיתִי שָׁם - לְמַעַן תַּאֲמִינוּ. אַךְ בּוֹאוּ נֵלֵךְ אֵלָיו."

כַּאֲשֶׁר בָּא יֵשׁוּעַ, מָצָא שֶׁכְּבָר אַרְבָּעָה יָמִים הוּא בַּקֶּבֶר. בֵּית עַנְיָה הָיְתָה מְרֻחֶקֶת מִירוּשָׁלַיִם כִּשְׁלֹשָׁה קִילוֹמֶטְרִים, וְרַבִּים בָּאוּ אֶל מָרְתָא וּמִרְיָם לְנַחֵם אוֹתָן עַל אֲחִיהֶן. כִּשְׁמֺעַ מָרְתָא שֶׁיֵּשׁוּעַ בָּא הָלְכָה לִקְרָאתוֹ, וְאִלּוּ מִרְיָם יָשְׁבָה בַּבַּיִת.

אָמְרָה מָרְתָא לְיֵשׁוּעַ: "אֲדוֹנִי, לוּ הָיִיתָ פֺּה, לֹא הָיָה אָחִי מֵת. אֲבָל גַּם עַכְשָׁו יוֹדַעַת אֲנִי שֶׁכָּל מַה שֶּׁתְּבַקֵּשׁ מֵאֱלֹהִים, אֱלֹהִים יִתֵּן לְךָ."

הבשורה על פי יוחנן יא':8-7, 15-14, 22-17

לא נאמר לנו מה חשבה מרתה שישוע יבקש מאלוהים, אבל דבר אחד ברור כשמש - מרתה האמינה בישוע.

אָמַר לָהּ יֵשׁוּעַ: "אָחִיךְ יָקוּם."

הֵשִׁיבָה לוֹ מָרְתָא: "אֲנִי יוֹדַעַת שֶׁהוּא יָקוּם בַּתְּחִיָּה בַּיּוֹם הָאַחֲרוֹן."

הבשורה על פי יוחנן יא':24-23

מרתה לא הופתעה מהצהרתו של ישוע. מתוך כתבי הקודש ידעה שכל האנשים יקומו לתחייה, אך דבר זה יתרחש בתום העידן החוטא בו אנו חיים, בבוא יום הדין בו יישפטו כולם על ידי האדון. עד אז, אדם מת פעם אחת בלבד.

אָמַר לָהּ יֵשׁוּעַ: "אֲנִי הַתְּחִיָּה וְהַחַיִּים. הַמַּאֲמִין בִּי יִחְיֶה גַּם אִם יָמוּת. וְכָל מִי שֶׁחַי וּמַאֲמִין בִּי לֹא יָמוּת לְעוֹלָם. הַאִם מַאֲמִינָה אַתְּ בָּזֶה?"

הבשורה על פי יוחנן יא':26-25

ישוע אמר שאלעזר אינו צריך לחכות לאחרית הימים על מנת לקום מהמתים. האדון הוא זה המעניק חיים ולפיכך לו הכוח להשיב לאלעזר את חייו בכל רגע שיחפוץ. ישוע שאל: האם את מאמינה בכך?

למרתה הייתה עכשיו הברירה:

1. היא יכלה לבטוח בישוע ולהאמין שדבריו אמת, או…

2. היא יכלה לחשוב שאלה הם דיבורי סרק טיפשיים, פטפוט של משוגע.

מרתה בחרה.

אָמְרָה לוֹ: "כֵּן, אֲדוֹנִי, אֲנִי מַאֲמִינָה שֶׁאַתָּה הַמָּשִׁיחַ בֶּן-הָאֱלֹהִים שֶׁבָּא אֶל הָעוֹלָם."

הבשורה על פי יוחנן יא':27

לא זו בלבד שמרתה האמינה לישוע, היא גם אישרה את דבר היותו המשיח המובטח.

הוּא שָׁאַל: "אֵיפֺה הִנַּחְתֶּם אוֹתוֹ?"

הֵשִׁיבוּ לוֹ: "אָדוֹן, בּוֹא וּרְאֵה."

בָּכָה יֵשׁוּעַ.

הבשורה על פי יוחנן יא':35-34

המקרא לא מספר לנו מדוע ישוע בכה, אבל העובדה שבכה מצביעה על כך שישוע חווה רגשות אנושיים.

הֵגִיבוּ וְאָמְרוּ: "רְאוּ עַד כַּמָּה אָהַב אוֹתוֹ!"

אַךְ כַּמָּה מֵהֶם אָמְרוּ: "הַפּוֹקֵחַ עֵינֵי עִוֵּר הַאִם לֹא הָיָה יָכוֹל גַם לִמְנֺעַ אֶת מוֹתוֹ שֶׁל הָאִישׁ הַזֶּה?"

וְאָז יֵשׁוּעַ, נַפְשׁוֹ שׁוּב סוֹעֶרֶת בְּקִרְבּוֹ, נִגַּשׁ אֶל מְעָרַת הַקֶּבֶר הַמְכֻסָּה אֶבֶן.

הבשורה על פי יוחנן יא':38-36

הקבורה היהודית המסורתית באותם ימים כללה לעיתים קרובות הנחת גופתו של המת במערה, אשר עם השנים הפכה למקום מנוחתם האחרונה של רצף דורות עוקבים. לעתים תכופות נעשה שימוש במערה טבעית, אם כי לפעמים נחצב הקבר בסלע. קברים אלה היו גדולים; ניתן היה לעמוד בקומה זקופה בחדר האבלים (1). (2) בתוך המערה נחצבו מדפים, ועליהם הונחו הגופות (3) אבן בצורת גלגל, (4) אשר שקלה כמה טונות, נחצבה על מנת לחתום (לסגור) היטב את הכניסה ולשמש כדלת. היות שהייתה מונחת בתעלה, (5) ניתן היה לגלגל אותה קדימה ואחורה. בהיותה סגורה, נחה הדלת בשקע קטן מול הכניסה שמנע ממנה להתגלגל ולהיפתח.

אָמַר יֵשׁוּעַ: "הָסִירוּ אֶת הָאֶבֶן!"

אָמְרָה לוֹ מָרְתָא אֲחוֹתוֹ שֶׁל הַמֵּת: "אֲדוֹנִי, הֲרֵיהוּ כְּבָר מַעֲלֶה רֵיחַ, כִּי עָבְרוּ אַרְבָּעָה יָמִים."

הבשורה על פי יוחנן יא':39

לא היה ספק בכך שאלעזר כבר היה מת, שהרי גופו העלה ריקבון. אפשר להבין שמרתה חשה רתיעה.

הֵשִׁיב לָהּ יֵשׁוּעַ: "הֲלֹא אָמַרְתִּי לָךְ שֶׁאִם תַּאֲמִינִי תִּרְאִי אֶת כְּבוֹד הָאֱלֹהִים."

הֵם הֵסִירוּ אֶת הָאֶבֶן וְיֵשׁוּעַ נָשָׂא אֶת עֵינָיו לַמָּרוֹם וְאָמַר: "אָבִי, אוֹדְךָ כִּי שְׁמַעְתַּנִי. יָדַעְתִּי כִּי תָּמִיד שׁוֹמֵעַ אַתָּה אוֹתִי, וְרַק לְמַעַן הָעָם הָעוֹמֵד מִסָּבִיב אָמַרְתִּי זֺאת, שֶׁיַּאֲמִינוּ כִּי אַתָּה שְׁלַחְתַּנִי."

לְאַחַר שֶׁאָמַר אֶת הַדָּבָר הַזֶּה, קָרָא בְּקוֹל גָּדוֹל: "אֶלְעָזָר, צֵא הַחוּצָה!"

הבשורה על פי יוחנן יא':43-40

קהל הצופים עצר ודאי את נשמתו. האומנם היה ישוע חזק מהמוות עצמו? האם באמת יש לו את הכח להקים אדם מת מקברו ולהשיבו לחיים? רחש מתוח עבר בקהל!

יָצָא הַמֵּת כְּשֶׁרַגְלָיו וְיָדָיו כְּרוּכוֹת בְּתַכְרִיכִים וּפָנָיו עֲטוּפוֹת בְּמִטְפַּחַת.

אָמַר לָהֶם יֵשׁוּעַ: "הַתִּירוּ אוֹתוֹ וְהַנִּיחוּ לוֹ לָלֶכֶת."

הבשורה על פי יוחנן יא':44

טוב שישוע קרא "אלעזר, צא החוצה!" אילו קרא "צא החוצה!" בלבד, היה כל בית הקברות מתרוקן ממתיו! אלעזר חי! על חבריו היה להסיר את רצועות התכריכים הארוכות שעטפו אותו בטרם יכול היה אלעזר להתהלך בחופשיות. לא היה ספק שישוע ביצע נס עצום.

רַבִּים מֵאֵלֶּה שֶׁבָּאוּ אֶל מִרְיָם הֶאֱמִינוּ בּוֹ כִּרְאוֹתָם אֶת אֲשֶׁר עָשָׂה. אַךְ מִקְצָתָם הָלְכוּ אֶל הַפְּרוּשִׁים וְסִפְּרוּ לָהֶם מַה שֶּׁעָשָׂה יֵשׁוּעַ.

כִּנְּסוּ רָאשֵׁי הַכֺּהֲנִים וְהַפְּרוּשִׁים אֶת הַסַּנְהֶדְרִין.* אָמְרוּ: "מַה נַּעֲשֶׂה? הֲרֵי הָאִישׁ הַזֶּה עוֹשֶׂה אוֹתוֹת רַבִּים! אִם נַנִּיחַ לוֹ כָּךְ, הַכֺּל יַאֲמִינוּ בּוֹ וְהָרוֹמָאִים יָבוֹאוּ וְיַחֲרִיבוּ אֶת מְקוֹמֵנוּ וְאֶת אֻמָּתֵנוּ."

מֵאוֹתוֹ יוֹם גָּמְרוּ אֺמֶר לְהָמִית אוֹתוֹ.

הבשורה על פי יוחנן יא':48-45, 53

*הסנהדרין היתה מועצה של שבעים ואחד (ויש סוברים: שבעים) דיינים יהודיים שהיוותה ערכאה עליונה לפסיקת הלכה בעם היהודי.

היו שהאמינו, אבל אחרים זממו מזימות. בדיוק כפי שאמר ישוע, אפילו אדם שחזר מהמתים לא יוכל לשכנע את אלה שדחו מעליהם את כתבי הקודש. לכהן הגדול ולפרושים היה יותר מדי מה להפסיד - את כוחם ואת כבודם.

תחיית המתים וגלגול נשמות

אלעזר אכן מת וחזר לחיים בדרך נס בגופו שלו. מאוחר יותר מת גופו שוב ולא שב עוד לחיים אלה.

מבחינה מקראית, תחייה היא דבר אחר. תחייה כרוכה בשיבה לחיים בגוף חדש שלא ימות לעולם. גוף אשר יבלה את חיי הנצח בגן עדן או בגיהנום.

גלגול נשמות, האמונה שאחרי המוות הנשמה שנפרדה מהגוף שָבה לארץ על מנת לחיות שוב ביצור חי אחר, בן אנוש או בעל חיים, אינה מופיעה במקרא. כתבי הקודש מלמדים בפירוש את ההיפך. הם אומרים שכל אדם חי רק פעם אחת.

…נִּגְזַר עַל בְּנֵי אָדָם לָמוּת פַּעַם אַחַת וְאַחֲרֵי כֵן הַמִּשְׁפָּט…

האגרת אל העברים ט':27

5 שתי דרכים

בעוד ישוע מתהלך בארץ לאורכה ולרחבה, לעיתים קרובות לימד משָלים כדי להדגיש דבר מה. משל הינו סיפור בעל מוסר השכל.

…וּלְכַמָּה אֲנָשִׁים, שֶׁבָּטְחוּ בְּעַצְמָם כִּי צַדִּיקִים הֵם וּבָזוּ לַאֲחֵרִים, סִפֵּר אֶת הַמָּשָׁל הַזֶּה: "שְׁנֵי אֲנָשִׁים עָלוּ אֶל בֵּית הַמִּקְדָּשׁ לְהִתְפַּלֵּל; אֶחָד פָּרוּשׁ וְהַשֵּׁנִי מוֹכֵס."

הבשורה על פי לוקס יח':10-9

בתרבות היהודית של אותם ימים נתפשו הפרושים כאנשים צדיקים ואדוקים בדתם. לעומתם, נחשבו המוכסים לנוכלים. והנה כאן מובאים שני אנשים משני קצוות הקשת המוסרית שמתפללים באותו מקום.

"עָמַד הַפָּרוּשׁ לְבַדּוֹ וְהִתְפַּלֵּל, 'אֱלֹהִים, אֲנִי מוֹדֶה לְךָ שֶׁאֵינֶנִּי כִּשְׁאָר הָאֲנָשִׁים - גַּזְלָנִים, רְשָׁעִים, נוֹאֲפִים, וְאַף לֹא כַּמּוֹכֵס הַזֶּה. אֲנִי צָם* פַּעֲמַיִם בַּשָּׁבוּעַ, אֲנִי נוֹתֵן מַעֲשֵׂר מִכָּל מַה שֶּׁאֲנִי מַרְוִיחַ.'

וְאִלּוּ הַמּוֹכֵס, שֶׁעָמַד מֵרָחוֹק, אַף לֹא רָצָה לָשֵׂאת אֶת עֵינָיו לַשָּׁמַיִם, אֶלָּא טָפַח עַל לִבּוֹ וְאָמַר, 'אֱלֹהִים, רַחֵם נָא עָלַי, עַל אִישׁ חוֹטֵא.'"

הבשורה על פי לוקס יח':13-11

*הצום שלו פינה יותר זמן לתפילה. הוא גם הפריש עשירית מהכנסותיו למטרות צדקה.

ישוע משתמש במשל כדי להגדיר את שתי הדרכים בהן הולכים בני האדם. קיימת הדרך של הפרוש והדרך של המוכס.

הפרוש

בדרכו של הפרוש הלכו אלה שבטחו בכך שמעשיהם הטובים הם שיעשו אותם ראויים לאלוהים. לישוע היו מילים קשות לומר לאנשים אלו.

אָמַר לָהֶם: "הֵיטֵב נִבָּא יְשַׁעְיָהוּ עֲלֵיכֶם הַצְּבוּעִים, כַּכָּתוּב: 'הָעָם הַזֶּה בִּשְׂפָתָיו כִּבְּדוּנִי וְלִבּוֹ רִחַק מִמֶּנִּי וַתְּהִי יִרְאָתָם אֺתִי מִצְוַת אֲנָשִׁים מְלֻמָּדָה'; כִּי עוֹזְבִים אַתֶּם אֶת מִצְוַת אֱלֹהִים לְהַחֲזִיק בְּמָסֺרֶת בְּנֵי אָדָם."

הבשורה על פי מרקוס ז':8-6

הפרושים האמינו שבכך שהם מקיימים את המסורת הדתית שעברה אליהם מדור לדור, הם נעשים למוצדקים בעיני אלוהים. תפילותיהם והמנחות שהם מעלים, גם אם נעשו לעיתים בלהט רב, לא היו אלא פולחן - חוזרים על עצמם, דבקים באדיקות בפרטים ובצורה -ריקים ויבשים. אך אלוהים לא רצה שנעבוד אותו כמו "רובוטים". ראינו כבר מההתחלה שאלוהים חפץ רק באלה שעובדים אותו ובוטחים בו באמת. ישוע הזהיר אותם,

"וּמְפִירִים אַתֶּם אֶת דְּבַר אֱלֹהִים עַל-יְדֵי הַמָּסֺרֶת שֶׁלָּכֶם אֲשֶׁר מְסַרְתֶּם. וּדְבָרִים רַבִּים דּוֹמִים לָזֶה אַתֶּם עוֹשִׂים."

הבשורה על פי מרקוס ז':13

הטכסים הדתיים שלהם חתרו תחת האמת שבדבר אלוהים, והפכו את עבודת אלוהים לנוסחה מכאנית שיש לעשות ולקיים. ישוע אמר שפולחנים אלה לא מקרבים אדם לאלוהים, משום ש…

כָּל הָרָעוֹת הָאֵלֶּה יוֹצְאוֹת מִבִּפְנִים וּמְטַמְּאוֹת אֶת הָאָדָם." (כמו למשל בעניין כללי הכשרות)

הבשורה על פי מרקוס ז':23

מה שהפרושים לא הבינו זה שהנורמות האלוהיות לקבלה על ידו מחייבות שלמות מוחלטת. אפילו כל טובו של האדם, גם אם במיטבו, אינו מתקרב להיות מספיק טוב.

המוכס

לעומתו כרע המוכס תחת כובד חטאו. הוא ידע שהוא זקוק למחילתו של האל באופן נואש. על כך שהיה עליו להיענש לא היה ספק בליבו - הוא ידע שטעה. יחד עם זאת, הוא התחנן לאלוהים שיגלה כלפיו חמלה - אהבה שאינה בזכות. אמר ישוע על המוכס,

"אוֹמֵר אֲנִי לָכֶם, הָאִישׁ הַזֶּה יָרַד אֶל בֵּיתוֹ נִצְדָּק* יוֹתֵר מֵהָאִישׁ הַהוּא; כִּי כָּל הַמְרוֹמֵם אֶת עַצְמוֹ יֻשְׁפַּל, וְהַמַּשְׁפִּיל אֶת עַצְמוֹ יְרוֹמַם."

הבשורה על פי לוקס יח':14

*נצדק משמעו להיות מוכר כצדיק בעיני אלוהים.

מעניין לראות שהאדון מקשר בין צניעות וענווה (אדם שפל רוח) לבין קרבה לאלוהים. לעיתים קרובות הגאווה היא זו שמונעת מאנשים להודות בעובדה שהם חוטאים חסרי אונים הזקוקים למושיע. גאווה יכולה להיות מלכודת איומה. חשבו על כך! האם אין זה נורא לדעת את האמת, אך לבלות את הנצח באגם של אש משום שהאדם היה גאה מכדי להודות שהוא טעה ושאלוהים צדק?

למרות שיותר אנשים הולכים בדרכו של הפרוש מאשר בדרכו של המוכס, לעיתים אנו נתקלים באנשים שרואים עצמם כחוטאים גדולים - משוכנעים שמגיע להם ללכת לגיהנום. האמת היא, שלא חשוב היכן ממוקם האדם על קשת המוסר, כל אחד זקוק למושיע. והחשוב ביותר הוא שישוע הבטיח…

"…וְאֶת הַבָּא אֵלַי לֹא אַשְׁלִיךְ הַחוּצָה."

הבשורה על פי יוחנן ו':37

…הוּא גַּם יָכוֹל לְהוֹשִׁיעַ לָנֶצַח אֶת הַבָּאִים לֵאלֹהִים דַּרְכּוֹ…

האגרת אל העברים ז':25

אכן, האדון יקבל אפילו את החוטאים הגדולים ביותר אם ישימו בו את בטחונם. על ישוע עצמו נאמר שהוא…

…יְדִיד הַמּוֹכְסִים וְהַחוֹטְאִים!

הבשורה על פי מתי יא':19

למרות שישוע לא אהב את חטאיהם, הוא כן אהב את החוטאים. דר' לוקס כתב ש…

…הֵן בֶּן-הָאָדָם בָּא לְבַקֵּשׁ אֶת הָאוֹבֵד וּלְהוֹשִׁיעוֹ.

הבשורה על פי לוקס יט':10

6 עבדים

המקרא אומר שהחטא אוחז בנו גם באופנים שאיננו מודעים להם. האמת העגומה היא שכל האנשים, בין אם הם מודעים לכך בין אם לאו,

עֲבָדִים… לַחֵטְא הַמּוֹלִיךְ אֶל מָוֶת…

אגרת שאול אל הרומים ו':16

לעיתים קרובות, כאשר אנחנו מנסים לחיות חיים הוגנים, אנחנו נעשים מתוסכלים. היותר שאנו משתדלים לעשות את מה שנכון, היותר שנראה שאנו נכשלים. דווקא כשאנחנו מרגישים שהצלחנו לרכוש שליטה על תחום אחד בחיינו, אנו מוצאים עצמנו חסרי שליטה בתחום אחר. האופי החוטא שלנו פועל בכל דרך כנגד המאמצים שלנו לחיות נכון. החטא כרך את שלשלאותיו סביב חייו של כל בן אנוש באשר הוא.

"אָמֵן אָמֵן אֲנִי אוֹמֵר לָכֶם, כָּל עוֹשֵׂה חֵטְא עֶבֶד הוּא לַחֵטְא."

יוחנן ח':34

לא זו בלבד שעבדים אנו לחטא, המקרא מדבר על היותו של האדם עבד לשטן. השטן מתמרן את האדם בכוח הפיתוי והגאווה כדי לשיג את מטרותיו. אכן, השטן עובד מאד קשה כדי לשכנע את האדם שהוא (האדם) טוב מיסודו ומטבעו, בדיוק כמו הפרוש בסיפור הקודם. כתבי הקודש אומרים שעל בני האדם להתפכח ולצאת…

…מִמַּלְכֺּדֶת הַשָּׂטָן אֲשֶׁר לְכָדָם כִּרְצוֹנוֹ.

אגרת שאול השניה לטימותיאוס ב':26

רק משום שהאדם הוא עבד לחטא ולשטן, אין זה מצדיק סגנון חיים שטני. אלוהים עדיין רואה בכל אדם כאחראי לבחירות שהוא עושה.

מתועב

למרות שאדם אינו צריך להתעסק בכישוף ומיסטיקה כדי להיחשב לעבדו של השטן, מזהיר המקרא באופן מיוחד כנגד התחברות עם שדים. רשת ההונאה של השטן היא רחבת מימדים ורבת צורות.

לֹא-יִמָּצֵא בְךָ מַעֲבִיר בְּנוֹ-וּבִתּוֹ בָּאֵשׁ, קֹסֵם קְסָמִים מְעוֹנֵן וּמְנַחֵשׁ וּמְכַשֵּׁף׃ וְחֹבֵר חָבֶר, וְשֹׁאֵל אוֹב וְיִדְּעֹנִי וְדֹרֵשׁ אֶל-הַמֵּתִים׃ כִּי-תוֹעֲבַת יְהוָה כָּל-עֹשֵׂה אֵלֶּה, וּבִגְלַל הַתּוֹעֵבֹת הָאֵלֶּה יְהוָה אֱלֹהֶיךָ מוֹרִישׁ אוֹתָם מִפָּנֶיךָ׃

דברים יח':12-10

אתייחס במפורט לכל אחת מהפעילויות האסורות הללו.

- • קסמים כוללים חיזוי אירועי העתיד או גילוי של ידע נסתר. ייעוץ על סמך קריאה במפת הכוכבים, קריאה בכף היד, קריאת תווי הפנים, נומרולוגיה (תורת המספרים), פרנולוגיה (ניתוח צורת הגולגולת), גלגלי מזלות, שימוש בכדורי קריסטל, בקוביות, קריאת עתידות בקלפים, כל צורות האסטרולוגיה כולל שימוש בשנים עשר המזלות, כל סוג של פורענות ע"י חוויות קשות - כל אלה נחשבים למעשי קסמים.

…וְהַקּוֹסְמִים חָזוּ שֶׁקֶר וַחֲלֹמוֹת הַשָּׁוא יְדַבֵּרוּ, הֶבֶל יְנַחֵמוּן.

זכריה י':2

- • כישוף נמצא דרגה אחת גבוה יותר בסולם המתועבים. נכלל בו שימוש בכוח אותו משיגים משדים, בעיקר למטרת חיזוי או מעשי כשפים. הרוחות הרעות יכולות להיחשב כמסייעות או להיות מוזמנות להשתלט על המכשף ולהשתמש בגופו האנושי כדי לעשות את רצון השד.

…לֹא תְנַחֲשׁוּ וְלֹא תְעוֹנֵנוּ (כישוף למטרת חיזוי).

ויקרא יט:26

- • ניחוש ופיענוח אותות וסימנים משמשים לגילוי נסתרות ואירועים עתידיים, כגון אישיותו של תינוק שעומד להיוולד. חזונות, חלומות, תחושות מוקדמות, קולות פנימיים, התעוותויות של הגוף, עיטושים, התנהגויות של בעלי חיים או צמחים, מעוף של ציפורים או יללות של בעלי חיים יכולים להיתפס כאותות וסימנים. דעות קדומות שמתייחסות ליום בשנה בו כדאי להתחתן או לצאת למסע נכללות גם הן בקטגוריה זו.

- • כשפים ופולחן אלילי כוללים קסמים ולעיתים קרובות משמשים לריפוי מחלות או לשחרור ממתחים. לחשים (כשפים), טרנס (מצב נפשי של חוסר שליטה עצמית והתמסרות לשדים), קמעות וסמים שגורמים להזיות הם מעשים נפוצים. יוגה, רייקי, מדיטציה ומנטרות הם אמצעים להתחברות לרוחות רעות. אלוהים אוסר כל שמוש במגיה (קסמים או כשפים) הן לבנה והן שחורה.

…הוּא הֶעֱבִיר אֶת-בָּנָיו בָּאֵשׁ בְּגֵי בֶן-הִנֹם וְעוֹנֵן וְנִחֵשׁ וְכִשֵּׁף וְעָשָׂה אוֹב וְיִדְּעוֹנִי, הִרְבָּה לַעֲשׂוֹת הָרַע בְּעֵינֵי יְהוָה לְהַכְעִיסֽוֹ…

דבהי"מ ב‘, לג':6

- • כשפים ולחשים כוללים על פי רוב מילות קסם שבכוחן לכאורה להגן או להמיט אסון. לעיתים נעשה שימוש בתלתל שיער או בקיצוץ ציפורניים.

- • מתָקְשר או מדיום רוחני משמשים כערוצי תקשורת ומתווכים בין העולם הארצי לבין עולם הרוחות. היות שהמקרא אומר לנו שאבותינו המתים אינם יכולים להיות בקשר עם עולם החיים, הרי שהרוח היחידה שמדיום יכול לתקשר איתה היא שד. כל קשר מדומה עם המתים הוא תוצר של שד שהתחזה למת.

"אַל-תִּפְנוּ אֶל-הָאֹבֹת וְאֶל-הַיִּדְּעֹנִים אַל-תְּבַקְשׁוּ לְטָמְאָה בָהֶם, אֲנִי יְהוָה אֱלֹהֵיכֶם׃"

ויקרא יט':31

לעיתים קרובות מתבצעות כמה מהפעילויות האלה בערבוביה קטלנית. לקיחת כל חלק בפעילות כלשהי מפעילויות אלו פירושה לשחר אחר הכוחות שמספק השטן, שמשתוקק לתשומת הלב הזאת ונהנה ממנה. הוא משתמש באמצעים האלה כדי להגדיל את האחיזה וכח השעבוד שלו על חייו האישיים של האדם. זהו בור נוראי שיהוה אלוהים מזהיר אותנו מפניו.

משיחי שקר

עלינו לזכור שהשטן וצבאות שדיו הם אלופי ההטעיה והתרמית. הם מחקים את האמת בדיוק מירבי, ובתהליך זה מתעים המוני אנשים.

הֵשִׁיב יֵשׁוּעַ וְאָמַר לָהֶם: "הִזָּהֲרוּ שֶׁלֹּא יַתְעֶה אֶתְכֶם אִישׁ, כִּי רַבִּים יָבוֹאוּ בִּשְׁמִי וְיֺאמְרוּ 'אֲנִי הַמָּשִׁיחַ' וְיַתְעוּ רַבִּים."

הבשורה על פי מתי כד':5-4

ספרי היסטוריה, עתיקים וחדשים כאחד, מתעדים את סיפוריהם של אלה שהתחזו למשיח. כתבי הקודש אומרים שדבר זה צפוי ואף יגבר ככל שאנו קרבים לסוף עידן זה של החטא. ישוע אמר,

"אִם יֺאמַר לָכֶם אִישׁ בָּעֵת הַהִיא, 'הִנֵּה פֺּה הַמָּשִׁיחַ' אוֹ 'הִנֵּהוּ שָׁם', אַל תַּאֲמִינוּ, כִּי יָקוּמוּ מְשִׁיחֵי שֶׁקֶר וּנְבִיאֵי שֶׁקֶר וְיִתְּנוּ אוֹתוֹת גְּדוֹלִים וּמוֹפְתִים כְּדֵי לְהַתְעוֹת…"

"לָכֵן אִם יֺאמְרוּ לָכֶם 'הִנֵהוּ בַּמִּדְבָּר', אַל תֵּצְאוּ; 'הִנֵּהוּ בְּחַדְרֵי חֲדָרִים', אַל תַּאֲמִינוּ."

הבשורה על פי מתי כד':24-23, 26

זוכרים את הסיפור שהבאנו קודם לכן, אודות המרגל שהוטל עליו לפגוש סוכן אחר בכיכר העיר? הזכרנו כיצד הם השתמשו בפיסות מידע כדי לוודא שהקשר ביניהם הוא נכון. ובכן, השטן ושדיו יבצעו מעשי ניסים שיהוו חיקוי למשיח האמת, אך אל לנו להתבלבל. ניתן לזהות את המשיח האמיתי באמצעות ההתגשמות המדויקת של הנבואות הקדומות. היחיד שנמצא מתאים וללא אף סייג הוא אותו ישוע אשר עליו מדבר המקרא. כתבי הקודש מזהירים אותנו,

…בִּיאָתוֹ (של הָרָשָׁע) הִיא בְּהֶתְאֵם לִפְעֻלַּת הַשָּׂטָן, מְלֻוָּה בְּכָל גְּבוּרָה, בְּאוֹתוֹת וּבְמוֹפְתֵי שֶׁקֶר וּבְכָל תַּרְמִית רֶשַׁע הַמְיֻעָדִים לִבְנֵי הָאֲבַדּוֹן, וְזֺאת מִפְּנֵי שֶׁלֹּא קִבְּלוּ אֶת אַהֲבַת הָאֱמֶת אֲשֶׁר יָכְלוּ לְהִוָּשַׁע בָּהּ.

אגרת שאול השניה אל התסלוניקים ב':10-9

רק משום שאדם או רוח מבצעים מעשי ניסים מופלאים אין זה אומר שהם נשלחו מאלוהים. בריא להטיל ספק ולבחון.

כפי שכבר ראינו, המקרא בהחלט נותן לנו הנחיות שמאפשרות לנו להבחין בין אמת לשקר. נאמר לנו:

…אַל תַּאֲמִינוּ לְכָל רוּחַ, כִּי אִם בַּחֲנוּ אֶת הָרוּחוֹת אִם מֵאֱלֹהִים הֵן, כִּי נְבִיאֵי שֶׁקֶר רַבִּים יָצְאוּ לָעוֹלָם.

אגרת יוחנן הראשונה ד':1

ישוע אמר,

"הִזָּהֲרוּ מִנְּבִיאֵי הַשֶּׁקֶר הַבָּאִים אֲלֵיכֶם בִּלְבוּשׁ כְּבָשִׂים וּבְתוֹךְ תּוֹכָם זְאֵבִים טוֹרְפִים הֵם. בְּפֵרוֹתֵיהֶם תַּכִּירוּ אוֹתָם."

הבשורה על פי מתי ז':16-15

ישוע אמר שביכולתנו להבחין בנביא שקר באמצעות הדברים שהוא מלמד והדרך שבה חי - אחד משניהם לא יתאים לנאמר במקרא. "הפרי" שיפיק פיו של הנביא וחייו האישיים יחשפו את זהותו האמיתית.

7 נבגד

במשך שלוש שנים לימד ישוע את כל מי שרצה להאזין לו. זה נראה כמו טווח זמן קצר ביותר, בהתחשב בכל מה שאירע. דר. לוקס כתב שלקראת הסוף, ישוע…

…לָקַח אִתּוֹ אֶת הַשְּׁנֵים-עָשָׂר וְאָמַר לָהֶם: "הִנֵּה אֲנַחְנוּ עוֹלִים לִירוּשָׁלַיִם וְכָל מַה שֶּׁנִּכְתַּב בִּידֵי הַנְּבִיאִים עַל בֶּן-הָאָדָם יִתְקַיֵּם; הוּא יִמָּסֵר לַגּוֹיִם וְהֵם יְהַתְּלוּ בּוֹ, גַּם יִתְעַלְּלוּ בּוֹ וְיִרְקוּ עָלָיו, וּלְאַחַר שֶׁיַּלְקוּ אוֹתוֹ יַהַרְגוּהוּ, וּבַיּוֹם הַשְּׁלִישִׁי יָקוּם."

הבשורה על פי לוקס יח':33-31

אף בן אנוש אינו יכול לנבא את המאורעות המדויקים שיקרו סביב מותו. אבל ישוע היה יותר מאדם. הוא היה אלוהים. הוא אמר שהוא יהיה האחד שימלא את כל האירועים אשר נובאו על ידי הנביאים הקדומים.

אֲבָל הֵם לֹא הֵבִינוּ דָּבָר מִן הַדְּבָרִים הָאֵלֶּה; הַמִּלִּים הָאֵלֶּה נִסְתְּרוּ מֵהֶם וְהֵם לֹא יָדְעוּ בַּמֶּה מְדֻבָּר.

הבשורה על פי לוקס יח':34

לְאַחַר שֶׁאָמַר אֶת הַדְּבָרִים הָאֵלֶּה הָלַךְ הָלְאָה בְּדַרְכּוֹ לַעֲלוֹת לִירוּשָׁלַיִם. כַּאֲשֶׁר הִתְקָרֵב אֶל בֵּית פַּגֵּי וּבֵית עַנְיָה, אֶל הָהָר הַנִּקְרָא הַר הַזֵּיתִים, שָׁלַח שְׁנַיִם מִתַּלְמִידָיו בְּאָמְרוֹ: "לְכוּ אֶל הַכְּפָר אֲשֶׁר מִמּוּל; כְּשֶׁתִּכָּנְסוּ לְתוֹכוֹ תִּמְצְאוּ עַיִר קָשׁוּר אֲשֶׁר לֹא יָשַׁב עָלָיו אָדָם מֵעוֹלָם. הַתִּירוּ אוֹתוֹ וַהֲבִיאוּהוּ. וְאִם מִישֶׁהוּ יִשְׁאַל אֶתְכֶם, 'לָמָּה אַתֶּם מַתִּירִים אוֹתוֹ?', כֺּה תֺּאמְרוּ לוֹ: 'מִפְּנֵי שֶׁהָאָדוֹן זָקוּק לוֹ'."

הַשְּׁלוּחִים הָלְכוּ וּמָצְאוּ כְּפִי שֶׁאָמַר לָהֶם. כְּשֶׁהִתִּירוּ אֶת הָעַיִר שָׁאֲלוּ אוֹתָם בַּעֲלֵי הָעַיִר: "לָמָּה אַתֶּם מַתִּירִים אֶת הָעַיִר?"

הֵשִׁיבוּ: "מִפְּנֵי שֶׁהָאָדוֹן זָקוּק לוֹ."

הֵם הֵבִיאוּ אוֹתוֹ אֶל יֵשׁוּעַ וּלְאַחַר שֶׁשָּׂמוּ אֶת בִּגְדֵיהֶם עַל הָעַיִר הִרְכִּיבוּ עָלָיו אֶת יֵשׁוּעַ.

כַּאֲשֶׁר הִמְשִׁיךְ בְּדַרְכּוֹ פָּרְשׂוּ אֲנָשִׁים אֶת בִּגְדֵיהֶם עַל הַדֶּרֶךְ.

הוּא הִתְקָרֵב אֶל מוֹרַד הַר הַזֵּיתִים וְכָל קְהַל הַתַּלְמִידִים הֵחֵל לְשַׁבֵּחַ אֶת אֱלֹהִים בְּשִׂמְחָה וּבְקוֹל גָּדוֹל עַל כָּל הַנִּפְלָאוֹת אֲשֶׁר רָאוּ, בְּאָמְרָם: "בָּרוּךְ הַבָּא בְּשֵׁם יהוה! שָׁלוֹם בַּשָּׁמַיִם וְכָבוֹד בַּמְּרוֹמִים!"

הבשורה על פי לוקס יט': 38-28

ההמון הנלהב כיבד את ישוע במצעד ספונטני השמור בדרך כלל לקבלת פנים של כובש רומי מנצח. הם הריעו לו והיללו אותו מתוך תקווה שיגרש את הצורר הרומי.

מבלי לדעת זאת, מילאו אחר נבואה בת 500 שנה. הנביא זכריה כתב שזו קבלת הפנים בה יתקבל האדון ישוע.

גִּילִי מְאֹד בַּת-צִיּוֹן הָרִיעִי בַּת יְרוּשָׁלִַם הִנֵּה מַלְכֵּךְ יָבוֹא לָךְ, צַדִּיק וְנוֹשָׁע הוּא, עָנִי וְרֹכֵב עַל-חֲמוֹר וְעַל-עַיִר בֶּן-אֲתֹנוֹת׃

זכריה ט':9

אך אירועים אלו לא גרמו לשמחה אצל כולם. לוקס כתב:

כַּמָּה מִן הַפְּרוּשִׁים שֶׁהָיוּ בְּקֶרֶב הֶהָמוֹן אָמְרוּ אֵלָיו: "רַבִּי, גְּעַר בְּתַלְמִידֶיךָ." הֵשִׁיב וְאָמַר: "אוֹמֵר אֲנִי לָכֶם, אִם אֵלֶּה יִשְׁתְּקוּ, הָאֲבָנִים תִּזְעַקְנָה."

כַּאֲשֶׁר הִתְקָרֵב וְרָאָה אֶת הָעִיר, בָּכָה עָלֶיהָ וְאָמַר: "…הִנֵּה יָמִים בָּאִים עָלַיִךְ וְאוֹיְבַיִךְ יָקִימוּ סוֹלְלָה סְבִיבַיִךְ, וְיַקִּיפוּךְ וְיָצוּרוּ עָלַיִךְ מִכָּל עֵבֶר.

וִימַגְּרוּ אוֹתָךְ וְאֶת בָּנַיִךְ אֲשֶׁר בְּקִרְבֵּךְ, וְלֹא יַשְׁאִירוּ בָּךְ אֶבֶן עַל אֶבֶן עֵקֶב אֲשֶׁר לֹא יָדַעַתְּ אֶת מוֹעֵד פְּקֻדָּתֵךְ."

הבשורה על פי לוקס יט:44-39

ישוע ניבא סדרה של אירועים מדוייקים ומסויימים שיתרחשו בשנת 70 לספירה. אף על פי שהדברים נראו כבלתי סבירים בנקודת הזמן בה ניבא אותם ישוע, הרי שבתוך פחות מארבעים שנה כיתר טיטוס, גנרל רומי, את העיר ירושלים, הרס את חומותיה וביצוריה והחריב את בית המקדש כך שלא נותרה ממנו אבן על אבן.

המזימה

נוֹתְרוּ יוֹמַיִם עַד חַג הַפֶּסַח וְהַמַּצּוֹת. רָאשֵׁי הַכֺּהֲנִים וְהַסּוֹפְרִים חִפְּשׂוּ דֶּרֶךְ לִתְפֺּס אוֹתוֹ בְּעָרְמָה כְּדֵי לְהָמִית אוֹתוֹ; כִּי אָמְרוּ, "לֹא בֶּחָג, פֶּן תִּהְיֶה מְהוּמָה בָּעָם."

הבשורה על פי מרקוס יד':2-1

מזווית הראיה של הקהל הצוהל, הגיע הרגע בו על ישוע להצהיר את היותו המלך האמיתי של ישראל. אך עבור מנהיגי הדת שזממו להרגו היה זה מצב בעייתי. אם יש צורך להוריד את ישוע מגדולתו, הרי שזה הזמן, אך הם חששו מתגובת העם. היה ברור שישוע מאד אהוד, מפורסם ומקובל בעיניהם.

העיר הייתה מלאה עד אפס מקום בעולים לרגל שהגיעו לכבוד חג הפסח, כאשר רבים מהם מביטים בישוע מתוך תקווה וציפייה שיגרש את הרומים. אך השעות נקפו ללא כל הצהרה רשמית על המלכתו למלך. מעמדו כגיבור הלך ודעך במהירות.

ארוחת הפסח

ישוע הורה לשנים מתלמידיו לארגן חדר כדי לחוג בו את החג.

בָּעֶרֶב בָּא יֵשׁוּעַ עִם הַשְּׁנֵים-עָשָׂר, וְכַאֲשֶׁר הֵסֵבּוּ וְאָכְלוּ אָמַר יֵשׁוּעַ: "אָמֵן אוֹמֵר אֲנִי לָכֶם, אֶחָד מִכֶּם יַסְגִּירֵנִי - אֶחָד שֶׁאוֹכֵל אִתִּי."

הֵם הֵחֵלּוּ לְהִתְעַצֵּב וּשְׁאָלוּהוּ אִישׁ אִישׁ: "זֶה אֲנִי?"

אָמַר לָהֶם: "אֶחָד מִן הַשְּׁנֵים-עָשָׂר, הַטּוֹבֵל אִתִּי בַּקְּעָרָה."

הבשורה על פי מרקוס יד':20-17

כאשר בחר ישוע את שנים עשר התלמידים שלוש שנים קודם לכן, ידע שאחד מהם יהיה בוגד. מאד יתכן שבאותו שלב, האדם בו מדובר לא העלה בדעתו מעשה שטני שכזה, אך נבואה קדומה שנמסרה על ידי דוד המלך ותועדה 1000 שנים קודם לכן, חשפה את מעמקי החטא אליהם יתדרדר אותו אדם. דוד כתב מנקודת מבטו של המושיע:

"גַּם-אִישׁ שְׁלוֹמִי אֲשֶׁר-בָּטַחְתִּי בוֹ, אוֹכֵל לַחְמִי, הִגְדִּיל עָלַי עָקֵב."

תהילים מא':10

נבגד

הבוגד היה יהודה איש קריות. למרות ששימש כגזבר של התלמידים, מסתבר שהיה גנב אשר 'שימן' את שאיפותיו ומילא את כיסיו מאחרי גבם של השליחים. אך ישוע היה מודע לכך, וכך גם השטן. הוא (השטן) ארב לחוליה החלשה בשריון שהקיף את ישוע, לשעת הכושר ולמקום בו יוכל להמיט כליה על המושיע המובטח אחת ולתמיד. כעת הגיעה שעתו. יהודה היה מוכן ובשל. בזמן שחילקו את המצה, ביצע השטן את המהלך שלו.

לְאַחַר שֶׁנִּתְּנָה לוֹ הַפְּרוּסָה נִכְנַס בּוֹ הַשָּׂטָן.

הבשורה על פי יוחנן יג':27

זו הייתה אחיזתו של השטן. יהודה התיר לשטן להשתמש בגופו על מנת להשיג את מטרתו השטנית.

אָמַר לוֹ יֵשׁוּעַ: "אֶת אֲשֶׁר תַּעֲשֶׂה עֲשֵׂה מַהֵר." וְאִישׁ מִן הַמְסֻבִּים לֹא יָדַע לְשֵׁם מָה אָמַר לוֹ זֺאת.

הבשורה על פי יוחנן יג':28-27

הָלַךְ יְהוּדָה וְדִבֵּר עִם רָאשֵׁי הַכֺּהֲנִים וְהַקְּצִינִים לִקְבֺּעַ אֵיךְ יַסְגִּיר אוֹתוֹ בְּיָדָם. הֵם שָׂמְחוּ וְהִסְכִּימוּ לָתֵת לוֹ כֶּסֶף.

הבשורה על פי לוקס כב':5-4

הלֶחם והכּוֹס

אותו אירוע עם יהודה קרה באמצע הארוחה. בעוד הבוגד יוצא למשימתו השטנית, המשיך ישוע בארוחה. יש לכך משמעות עצומה.

כַּאֲשֶׁר אָכְלוּ לָקַח יֵשׁוּעַ אֶת הַלֶּחֶם, בֵּרַךְ וּבָצַע וְנָתַן לָהֶם בְּאָמְרוֹ: "קְחוּ, זֶה גּוּפִי."

הבשורה על פי מרקוס יד':22

ברור שהם לא אכלו את בשרו של ישוע הלכה למעשה, ועם זאת, ישוע אמר שמצת החג השבורה - מצה זו שנאפתה ללא חמץ - באיזשהו אופן סימלה את גופו. השליחים היו ודאי נבוכים ומבולבלים.

לָקַח אֶת הַכּוֹס, בֵּרַךְ וְנָתַן לָהֶם וְכֻלָּם שָׁתוּ מִמֶּנָּה. אָמַר לָהֶם: "זֶה דָּמִי, דַּם הַבְּרִית הַנִּשְׁפָּךְ בְּעַד רַבִּים."

הבשורה על פי מרקוס יד':24-23

גם כאן היתה הסמליות דומה - דמו של ישוע יִשָפך תוך זמן קצר עבור אנשים רבים. בהמשך נראה את המשמעות החשובה של הלחם וכוס היין.

לְאַחַר שֶׁשָּׁרוּ אֶת הַהַלֵּל יָצְאוּ אֶל הַר הַזֵּיתִים.

הבשורה על פי מרקוס יד':26

(1) יום ראשון: ישוע רוכב לירושלים על גבו של עַיִר. הקהל מקבל אותו בקריאות "הושענה!"

(2) ימים שני עד רביעי: ישוע ושנים עשר תלמידיו נמצאים בסביבות ירושלים ובית עניה.

(3) יום חמישי בערב: ישוע ותלמידיו חוגגים יחדיו את חג הפסח. לאחר ששרו את ההלל הם יוצאים אל גן גת שמנים אשר נמצא לרגלי הר הזיתים.

פרק 13

1 נעצר

הֵם בָּאוּ אֶל מָקוֹם הַנִּקְרָא גַּת שְׁמָנִים. אָמַר לְתַלְמִידָיו: "שְׁבוּ פֺּה עַד שֶׁאֶתְפַּלֵל." לָקַח אִתּוֹ אֶת כֵּיפָא וְאֶת יַעֲקֺב וְאֶת יוֹחָנָן וְהֵחֵל מִתְמַלֵּא חֲרָדָה וּמוּעָקָה. אָמַר לָהֶם: "נַפְשִׁי מָרָה עָלַי עַד מָוֶת. הִשָּׁאֲרוּ פֺּה וִהְיוּ עֵרִים." הוּא הָלַךְ מְעַט הָלְאָה, נָפַל אַרְצָה וְהִתְפַּלֵּל שֶׁתַּעֲבֺר מִמֶּנּוּ הַשָּׁעָה, אִם אֶפְשָׁר. "אַבָּא, אָבִי", אָמַר יֵשׁוּעַ, "אַתָּה כֺּל יָכוֹל, הַעֲבֵר נָא מִמֶּנִּי אֶת הַכּוֹס הַזֺּאת, אַךְ לֹא כִּרְצוֹנִי אֲנִי כִּי אִם כִּרְצוֹנְךָ אַתָּה."

הבשורה על פי מרקוס יד':36-32

ישותו האנושית של אלוהים

לפעמים, כאשר מדגישים את העובדה שישוע הוא באמת אלוהים, קל לשכוח שהיה גם בן אנוש. הסבל לא היה זר לישוע - הוא הכיר וחווה את הכאב. אך מהיותו אלוהים, הוא גם ידע אודות הסבל שיהיה עליו לעבור בעתיד. בשפה אינטימית בה רק בן יכול לפנות לאב יקר, זעק ישוע - "אבא, אבי, אנא מצא דרך אחרת." אך אז הוא הכניע את רצונו האנושי לרצונו השמימי והתפלל, "רצונך ייעשה".

עוֹדֶנּוּ מְדַבֵּר וְהִנֵּה בָּא יְהוּדָה, אֶחָד מִן הַשְּׁנֵים-עָשָׂר, וְאִתּוֹ הָמוֹן, בַּחֲרָבוֹת וּבְמַקְלוֹת, בָּאִים מִטַּעַם רָאשֵׁי הַכֺּהֲנִים וְהַסּוֹפְרִים וְהַזְּקֵנִים.

הַמַּסְגִּיר אוֹתוֹ הִקְדִּים לָתֵת לָהֶם סִימָן בְּאָמְרוֹ: "מִי שֶׁאֶתֵּן לוֹ נְשִׁיקָה זֶה הוּא; תִּפְסוּ אוֹתוֹ וְהוֹלִיכוּהוּ בְּלִוְיַת מִשְׁמָר."

הבשורה על פי מרקוס יד':44-43

יֵשׁוּעַ, שֶׁיָּדַע כָּל מַה שֶּׁיָּבוֹא עָלָיו, יָצָא וְאָמַר לָהֶם: "אֶת מִי אַתֶּם מְחַפְּשִׂים?"

הֵשִׁיבוּ לוֹ: "אֶת יֵשׁוּעַ מִנַּצְּרַת."

אָמַר לָהֶם: "אֲנִי הוּא". גַּם יְהוּדָה הַמַּסְגִּיר אוֹתוֹ הָיָה שָׁם.

הבשורה על פי יוחנן יח':5-4

המילה "הוא" במשפט "אני הוא" לעיל, אינה מופיעה בטקסט היווני המקורי. היא מופיעה בתרגומים שונים כעזר להבנת רצף הטקסט. אך במקרה זה יש בה משום הסחה ממשמעות תשובתו של ישוע.

ישוע ענה על השאלה באופן החלטי - "אני!". ניתן היה לתרגם זאת באופן מילולי[1] "אני ('כאן ועכשיו') הנני, אלוהים!" כפי שראינו, אני הנני הוא שמו של אלוהים, ולא היה זה אדם כלשהו שאמר זאת; היה זה האדון בעצמו. חשוב לשים לב להשפעה שהייתה לדבריו.

כַּאֲשֶׁר אָמַר לָהֶם יֵשׁוּעַ "אֲנִי הוּא", נָסוֹגוּ לְאָחוֹר וְנָפְלוּ אַרְצָה.

הבשורה על פי יוחנן יח':6

הם לא נפלו לארץ סתם כך. הם נסוגו ואז נפלו. ישוע הפיל אותם מרגליהם בהפגנה קטנה של תפארתו. אחרי שהקבוצה ההמומה הצליחה לקום על רגליה ולמחות מעליהם את האבק…

שׁוּב שָׁאַל אוֹתָם: "אֶת מִי אַתֶּם מְחַפְּשִׂים?"

הֵשִׁיבוּ: "אֶת יֵשׁוּעַ מִנַּצְּרַת".

הבשורה על פי יוחנן יח':7

ניתן כמעט לחוש את רחשי הפחד והכבוד של הקהל. ישוע ערער את ההמון. זה לא נראה כמו מעצר רגיל. חומת הביטחון שלהם נסדקה אף יותר כאשר ישוע גילה להם שהוא יודע על עסקת ההסגרה המתוכננת מראש.

אָמַר לוֹ יֵשׁוּעַ: "יְהוּדָה, בִּנְשִׁיקָה אַתָּה מוֹסֵר אֶת בֶּן-הָאָדָם?"

הבשורה על פי לוקס כב':48

כַּאֲשֶׁר הִגִּיעַ נִגַּשׁ אֵלָיו מִיָּד וְאָמַר: "רַבִּי", וְנָשַׁק לוֹ.

הבשורה על פי מרקוס יד':45

אחד עשר השליחים האחרים נכנסו לפעולה. לשמעון כיפא היה נשק.

אֶחָד מֵהָאֲנָשִׁים שֶׁהָיוּ עִם יֵשׁוּעַ שָׁלַח יָדוֹ וְשָׁלַף אֶת חַרְבּוֹ, וּבְהַכּוֹתוֹ אֶת עֶבֶד הַכֺּהֵן הַגָּדוֹל קִצֵּץ אֶת אָזְנוֹ.

הבשורה על פי מתי כו':51

אַךְ יֵשׁוּעַ הֵשִׁיב: "הַרְפּוּ! עַד כָּאן!", נָגַע בְּאָזְנוֹ וְרִפֵּא אוֹתוֹ.

הבשורה על פי לוקס כב':51

מה ניתן לומר? אפילו בלב כל המתח חשב ישוע על טובתם של אחרים. הוא ריפא את אזנו של עבד הכוהן הגדול. היה זה מהלך חסר מחשבה מצידו של שמעון כיפא - קנאות נטולת ידע. מבחינה אנושית, היו התלמידים מעטים מול רבים. לא נותר לנו אלא להעריץ את שמעון כיפא על מאמציו. לפחות ניסה! אך סביר להניח ששמעון כיפא היה מיומן יותר ברשתות דייג מאשר בחרבות. כאשר מכוונים לראש ופוגעים באוזן, זה אומר משהו.

שאלות, שאלות

ואז שאל ישוע שאלה - שאלה לא נעימה.

"כְּמוֹ עַל שׁוֹדֵד יְצָאתֶם בַּחֲרָבוֹת וּבְמַקְלוֹת לִתְפֺּס אוֹתִי. יוֹם יוֹם הָיִיתִי אִתְּכֶם בַּמִּקְדָּשׁ וְלִמַּדְתִּי וְלֹא תְּפַסְתֶּם אוֹתִי, אַךְ זֺאת כְּדֵי שֶׁיִּתְמַלְּאוּ הַכְּתוּבִים."

הבשורה על פי מרקוס יד‘:49-48

שאלותיו של אלוהים חושפות את מחשבותיו האמיתיות של האדם, ואם היה ההמון עוצר לרגע לחשוב, היה מבין את חוסר העקביות של מעשיו. אך הם היו כל כך מקובעים בנחישות שלהם לחסל את ישוע, שאפילו מפגש נוסף עם כוחו הפלאי של האיש הזה לא הרתיע אותם מכוונתם ולו במעט. מחשש לחייהם נמלטו התלמידים על נפשם אל תוך הלילה.

אָז עֲזָבוּהוּ כֻּלָּם וּבָרְחוּ.

הבשורה על פי מרקוס יד':50

הַחַיָּלִים וּמְפַקְּדָם עִם הַמְשָׁרְתִים מִטַּעַם רָאשֵׁי הַיְּהוּדִים אָחֲזוּ בְּיֵשׁוּעַ וְקָשְׁרוּ אוֹתוֹ.

הבשורה על פי יוחנן יח':12

קשה לקרוא את הדברים מבלי לחוש אי-התאמה מסויימת. ישוע היה איש אחד בלבד. הפלוגה שנשלחה לאסור אותו מנתה בין 300 ל-600 חיילים, ובנוסף אליהם היו גם נציגים יהודים רשמיים, כוהנים ומשרתים. הייתה פה הפרזה מוחלטת של שימוש בכוח, ולא ניתן אלא לתהות אם עמוק בליבם לא חשו בעמדת חולשה. הם הסתערו לעבר ישוע וכפתו אותו. השטן היה ודאי מאושר עד בלי די.

2 נשפט

לאחר המעצר בגן,

הוֹלִיכוּ אֶת יֵשׁוּעַ אֶל הַכֺּהֵן הַגָּדוֹל וְשָׁם נִקְהֲלוּ כָּל רָאשֵׁי הַכֺּהֲנִים וְהַזְּקֵנִים וְהַסּוֹפְרִים.

הבשורה על פי מרקוס יד':53

המשפטים בבית המקדש לא נערכו בלילות. העובדה שהסנהדרין, המונה שבעים ואחד חברים, יכולה היתה להתקבץ בזריזות שכזו אומרת לנו משהו על המזימה. מה שעשו היה בלתי חוקי לחלוטין במסגרת החוקים שלהם עצמם.

אוֹתָהּ שָׁעָה חִפְּשׂוּ רָאשֵׁי הַכֺּהֲנִים וְכָל הַסַּנְהֶדְרִין עֵדוּת נֶגֶד יֵשׁוּעַ כְּדֵי לְהָמִית אוֹתוֹ וְלֹא מָצְאוּ, כִּי רַבִּים הֵעִידוּ עֵדוּת שֶׁקֶר נֶגְדּוֹ וְהָעֵדֻיּוֹת לֹא הָיוּ תּוֹאֲמוֹת.

קָם הַכֺּהֵן הַגָּדוֹל, עָמַד בָּאֶמְצַע וְשָׁאַל אֶת יֵשׁוּעַ: "אֵינְךָ מֵשִׁיב דָּבָר עַל מַה שֶּׁאֵלֶּה מְעִידִים נֶגְדְּךָ?" אַךְ הוּא שָׁתַק וְלֹא הֵשִׁיב דָּבָר.

הוֹסִיף הַכֺּהֵן הַגָּדוֹל וְשָׁאַל אוֹתוֹ: "הַאִם אַתָּה הַמָּשִׁיחַ בֶּן-הַמְבֺרָךְ?"

הבשורה על פי מרקוס יד' :56-55, 61-60

האם אתה אלוהים?

הייתה זו שאלה חד משמעית, בשחור- לבן. "האם אתה המשיח - המושיע המובטח? האם אתה אלוהים או לא?"

אָמַר יֵשׁוּעַ: "אֲנִי הוּא. וְאַתֶּם תִּרְאוּ אֶת בֶּן-הָאָדָם יוֹשֵׁב לִימִין הַגְּבוּרָה וּבָא עִם עַנְנֵי הַשָּׁמַיִם."

הבשורה על פי מרקוס יד':62

הכוהן הגדול, כיפא, ידע בדיוק מה שישוע אמר. ישוע טען להיותו יהוה עצמו.

קָרַע הַכֺּהֵן הַגָּדוֹל אֶת בְּגָדָיו וְאָמַר: "מַה לָּנוּ עוֹד צֺרֶךְ בְּעֵדִים? שְׁמַעְתֶּם אֶת הַגִּדּוּף. מַה דַּעְתְּכֶם?"

הבשורה על פי מרקוס יד':64-63

חילול הקודש נתפס כדבר הפוגעני ביותר כלפי אלוהים, וכשאדם פשוט מצהיר על עצמו כעל יהוה הרי שזהו חילול הקודש. אך ישוע לא היה כל אדם. הוא היה אלוהים! אך לא כיפא הכוהן הגדול ואף לא המנהיגים היהודים האמינו לו, ולפיכך…

הַכֺּל הִרְשִׁיעוּ אוֹתוֹ וּפָסְקוּ שֶׁהוּא בֶּן מָוֶת.

הבשורה על פי מרקוס יד':64

אך הייתה בעיה. לסנהדרין לא הייתה סמכות להטיל עונש מוות; רק הרומאים יכלו לעשות זאת.

היות שמשפטים ליליים היו אסורים, נועדו חברי הסנהדרין בשנית, מיד עם אור ראשון, על מנת לבצע את ההליכים החוקיים הנדרשים לניהול משפטו של ישוע. ישוע וודאי היה סחוט. הוא לא ישן כל הלילה, והם היכו אותו באכזריות על מנת שיבין מי מנהל את העניינים.

כָּל הַנֶּאֱסָפִים קָמוּ וְהוֹלִיכוּהוּ אֶל פִּילָטוֹס.

הבשורה על פי לוקס כג':1

פונטיוס פילטוס

כל הסמכויות של האימפריה הרומית היו בידיו של פונטיוס פילטוס מושל יהודה. כיוון שבתי המשפט היהודיים לא יכלו להטיל עונש מוות, הם נזקקו לאישור השלטון הרומי. פילטוס היה הנציג שלהם. המנהיגים היהודים ידעו שהוא איש חלש, לפיכך היה צורך ב'שכנוע' קל בלבד.

שָׁם הֵחֵלּוּ לְהַאֲשִׁים אוֹתוֹ בְּאָמְרָם: "אֶת זֶה מָצָאנוּ מַדִּיחַ אֶת עַמֵּנוּ, אוֹסֵר לָתֵת מַס לַקֵּיסָר, וְאוֹמֵר עַל עַצְמוֹ שֶׁהוּא מָשִׁיחַ, כְּלוֹמַר מֶלֶךְ."

הבשורה על פי לוקס כג':2

ישוע מעולם לא אסר על ההולכים אחריו לשלם מיסים. למעשה, הוא אמר בדיוק את ההיפך. היה זה שקר מובהק. מצד שני, נכון שישוע טען להיותו המשיח!

שָׁאַל אוֹתוֹ פִּילָטוֹס: "אַתָּה מֶלֶךְ הַיְּהוּדִים?" הֵשִׁיב לוֹ יֵשׁוּעַ: "אַתָּה אוֹמֵר."

הֵשִׁיב יֵשׁוּעַ: "מַלְכוּתִי אֵינֶנָּה מִן הָעוֹלָם הַזֶּה. אִלּוּ הָיְתָה מַלְכוּתִי מִן הָעוֹלָם הַזֶּה, הָיוּ מְשָׁרְתַי נִלְחָמִים שֶׁלֹּא אֶמָּסֵר לְרָאשֵׁי הַיְּהוּדִים; אֶלָּא שֶׁכָּעֵת מַלְכוּתִי אֵינֶנָּה מִפֺּה."

הבשורה על פי לוקס כג':3, יוחנן יח':36

מלכותו של ישוע מתחילה בלב. לא היו לו שאיפות פוליטיות.

אָמַר לוֹ פִּילָטוֹס: "אִם כֵּן, אַתָּה מֶלֶךְ!"

עָנָה יֵשׁוּעַ: "אַתָּה אוֹמֵר שֶׁאֲנִי מֶלֶךְ; לְכָךְ אֲנִי נוֹלַדְתִּי וּלְשֵׁם כָּךְ בָּאתִי לָעוֹלָם, כְּדֵי שֶׁאָעִיד עַל הָאֱמֶת. כָּל אֲשֶׁר הוּא מִן הָאֱמֶת שׁוֹמֵע לְקוֹלִי."

אָמַר לוֹ פִּילָטוֹס: "מַהִי אֱמֶת?"

הבשורה על פי יוחנן יח':38-37

פילטוס שאל את השאלה הנכונה, אבל לא היה לו עניין בתשובה. הוא אפילו לא המתין לתשובה.

לא אשם

לְאַחַר שֶׁאָמַר זֺאת יָצָא שֵׁנִית אֶל רָאשֵׁי הַכֺּהֲנִים וְאָמַר לָהֶם: "אֵינֶנִּי מוֹצֵא בּוֹ שׁוּם אַשְׁמָה."

הבשורה על פי יוחנן יח':38

פילטוס לא בטח בכוהנים. כשליט רומי, ידע שהיהודים שונאים אותו, והיתה לו סיבה להאמין שטובת הקיסר אינה בראש ענייניהם של הכוהנים. לסנהדרין יש לבטח מניע אחר במותו של ישוע.

אָמַר פִּילָטוֹס אֶל רָאשֵׁי הַכֺּהֲנִים וְאֶל הֲמוֹן הָעָם: "אֵינֶנִּי מוֹצֵא שׁוּם אַשְׁמָה בָּאִישׁ הַזֶּה."

אַךְ הֵם טָעֲנוּ בְּיֶתֶר שְׂאֵת: "הוּא מֵסִית אֶת הָעָם בְּלַמְּדוֹ בְּכָל יְהוּדָה, הָחֵל מִן הַגָּלִיל וְעַד כָּאן."

כַּאֲשֶׁר שָׁמַע זֺאת פִּילָטוֹס חָקַר אִם הָאִישׁ גְּלִילִי. מִשֶּׁנּוֹכַח כִּי מִתְּחוּם שִׁלְטוֹנוֹ שֶׁל הוֹרְדוֹס הוּא, שָׁלַח אוֹתוֹ אֶל הוֹרְדוֹס, שֶׁהָיָה גַּם הוּא בִּירוּשָׁלַיִם בְּאוֹתָם יָמִים.

הבשורה על פי לוקס כג':7-4

לפילטוס הייתה הסמכות לנהל את משפטו של ישוע, אך המצב נעשה לא נוח. ישוע הואשם בהסטה להתקוממות עממית. כיצד יסביר לממונים עליו ברומא אם אכן עורר ישוע התפרעויות? יהיה קל יותר להפיל את כל עסק- הביש הזה לחיקו של הורדוס. חוץ מזה, בינו לבין הורדוס לא שררה אהבה גדולה. מוטב להעביר אליו את הצרה הזו.

הורדוס אנטיפס

הורדוס אנטיפס היה בנו של המלך הורדוס הגדול. כְּבּוּבָּה ועושה דברה של קיסרות רומא, נמסרה לידיו הסמכות השיפוטית על חבל הארץ הגלילי בו שכן ביתו של ישוע. הוא נסע לירושלים לכבוד חגיגות הפסח. דר. לוקס כתב…

הוֹרְדוֹס שָׂמַח מְאֺד כִּרְאוֹתוֹ אֶת יֵשׁוּעַ, שֶׁכֵּן מִיָּמִים רַבִּים הִשְׁתּוֹקֵק לִרְאוֹת אוֹתוֹ מִפְּנֵי שֶׁשָּׁמַע עַל אוֹדוֹתָיו וְקִוָּה לִרְאוֹת נֵס נַעֲשֶׂה עַל-יָדָיו. הוּא שָׁאַל אוֹתוֹ עַל דְּבָרִים רַבִּים, אַךְ יֵשׁוּעַ לֹא הֵשִׁיב לוֹ דָּבָר.

הבשורה על פי לוקס כג':9-8

ישוע ידע שלהורדוס אין שום עניין בגילוי האמת. הוא רק ביקש להתבדר באמצעות נס ולהפגין בוז כלפי אופיו של ישוע. ישוע בחר שלא לשעשע את הורדוס. הוא שתק.

עָמְדוּ רָאשֵׁי הַכֺּהֲנִים וְהַסּוֹפְרִים וְהֶאֱשִׁימוּהוּ נִמְרָצוֹת. הִתְחִילוּ הוֹרְדוֹס וְחַיָּלָיו לְבַזּוֹתוֹ וְהֵתֵלּוּ בּוֹ. הֵם הִלְבִּישׁוּהוּ גְּלִימָה מַבְהִיקָה וּשְׁלָחוּהוּ אֶל פִּילָטוֹס. אוֹתוֹ יוֹם נַעֲשׂוּ פִּילָטוֹס וְהוֹרְדוֹס יְדִידִים זֶה לָזֶה, כִּי קֺדֶם לָכֵן שָׂרְרָה אֵיבָה בֵּינֵיהֶם.

הבשורה על פי לוקס כג':12-10

(1-2) יום חמישי מאוחר בלילה: ישוע נעצר בגת שמנים ונלקח לביתו של הכהן הגדול. הסברה היא שהלכו במסלול שמסביב לחומה הצפונית כדי להימנע מהתנועה הרבה בקרבת בית המקדש.

(2-3) עם זריחת החמה ביום שישי: לאחר שהופיע בפני חנן, קיפא הכהן הגדול והסנהדרין (באמצע אסיפת הלילה) ישוע נלקח לבית המקדש למשפט מהיר בפני הסנהדרין, כדי לתת סמכות (גושפנקה) רשמית להאשמות נגדו.

(3-4) יום שישי מוקדם בבוקר: ישוע נלקח לבית הממשל הרומי כדי להופיע בפני פונטיוס פילטוס.

(4-5-4) יום שישי בבוקר: פילטוס שולח את ישוע להורדוס אשר מחזירו לפילטוס.

3 הוּלקָה

מאז מעצרו הועמד ישוע בפני חמישה דיונים בבתי משפט: שלושה מהם יהודים ושנַיִם רומים. המשפט השישי הזה - לפני פילטוס - יהיה האחרון. בשלב זה כבר נפוצה השמועה בעיר. לא עוד היו הכוהן הגדול והסנהדרין היחידים המאשימים את ישוע. הצטרף אליהם המון הפכפך שרק ימים מספר קודם לכן צעק:"יחי המלך!", ועכשיו שאג בנחישות, "צִלבוּ אותו!". פילטוס עמד בפני דילמה. ככל שעסק במשפטו של ישוע, כך נעשה משוכנע יותר ויותר שישנו משהו בלתי רגיל באדם זה.

פִּילָטוֹס קָרָא אֵלָיו אֶת רָאשֵׁי הַכֺּהֲנִים וְהַשָּׂרִים וְהָעָם, וְאָמַר לָהֶם: "הֲבֵאתֶם אֵלַי אֶת הָאִישׁ הַזֶּה כְּמַדִּיחַ אֶת הָעָם, וְהִנֵּה אֲנִי חָקַרְתִּי אוֹתוֹ לְעֵינֵיכֶם וְלֹא מָצָאתִי בָּאִישׁ הַזֶּה כָּל אַשְׁמָה מִן הַדְּבָרִים שֶׁאַתֶּם מַאֲשִׁימִים אוֹתוֹ. גַּם הוֹרְדוֹס לֹא מָצָא כְּלוּם, שֶׁהֲרֵי שָׁלַח אוֹתוֹ בַּחֲזָרָה אֵלֵינוּ. רְאוּ, הָאִישׁ אַף לֹא עָשָׂה דָּבָר אֶחָד הַמְחַיֵּב מָוֶת. לָכֵן אַעֲנִישׁ אוֹתוֹ בְּמַלְקוֹת וַאֲשַׁחְרֵר אוֹתוֹ."

הבשורה על פי לוקס כג':16-13

לא הורדוס ואף לא פילטוס הצליחו למצוא בישוע אשמה הראויה לעונש מוות. נראה שאיש לא יכול היה להאשים אותו בפשע כלשהו. מתוך תקווה לְרַצות את הקהל, הציע פילטוס בחולשתו הצעת פשרה. היא הייתה מורכבת משני חלקים:

1. הוא ילקה את ישוע: לא מדובר בהלקאה פשוטה. שוט ההצלפה היה בנוי ממקל שבקצהו האחד רצועות עור. לסופה של כל רצועה הוצמד שבב עשוי עצם או פיסת מתכת. זרועותיו של הנדון היו נקשרות מעל ראשו לעמוד כך שגבו נחשף לחלוטין לפגיעת השוט. עם הצלפת השוט היו העצם או המתכת ננעצים בתוך הבשר. כל משיכה של השוט קרעה את הבשר מגבו של האדם. סוג זה של הלקאה היה כה קשה עד שתכופות מת הקרבן במהלכה.

על פי חוק, הכאה שכזאת הייתה שמורה אך ורק לאסירים שכבר הורשעו, ופילטוס עצמו אמר זה עתה שישוע חף מפשע. משום שההלקאה הרומית הייתה כה איומה, ניתן להניח שפילטוס קיווה שמרשיעי ישוע יסתפקו בה ושהיא תניח את דעתם.

2. הוא ישחרר את ישוע: היה זה הנוהג הרומי המקומי לשחרר פושע אחד לכבוד חג הפסח כמחווה של רצון טוב. פילטוס הציע לשחרר את ישוע - אחרי הלקאתו. הקהל ענה פה אחד:

אֶלָּא שֶׁכֻּלָּם יַחְדָּיו צָעֲקוּ: "קַח אוֹתוֹ וְשַׁחְרֵר לָנוּ אֶת בַּר-אַבָּא!" (אִישׁ שֶׁהֻשְׁלַךְ לְבֵית כֶּלֶא בִּגְלַל אֵיזֶה מֶרֶד שֶׁהָיָה בָּעִיר וּבִגְלַל רֶצַח.)

הבשורה על פי לוקס כג':19-18

בר-אבא הורשע על פי חוק במרידה וברצח. הוא קיבל עונש מוות והמתין להוצאתו להורג. אך כעת קראו האנשים להוציא להורג את ישוע החף מפשע ולשחרר את בר-אבא שפשע.

פִּילָטוֹס הוֹסִיף לְדַבֵּר אֲלֵיהֶם, כִּי רָצָה לְשַׁחְרֵר אֶת יֵשׁוּעַ. אַךְ הֵם צָעֲקוּ: "צְלֹב, צְלֹב אוֹתוֹ!"

אָמַר לָהֶם פַּעַם שְׁלִישִׁית: "אֲבָל מָה רָעָה עָשָׂה זֶה? לֹא מָצָאתִי בּוֹ כָּל אַשְׁמָה מְחַיֶּבֶת מָוֶת. עַל כֵּן אַעֲנִישׁ אוֹתוֹ בְּמַלְקוֹת וַאֲשַׁחְרֵר אוֹתוֹ."

הבשורה על פי לוקס כג':22-20

אָז לָקַח פִּילָטוֹס אֶת יֵשׁוּעַ וְהִלְקָה אוֹתוֹ.

הבשורה על פי יוחנן יט':1

הַחַיָּלִים שָׂמוּ עַל רֺאשׁוֹ עֲטֶרֶת שֶׁקָּלְעוּ מִקּוֹצִים וְהִלְבִּישׁוּהוּ גְּלִימַת אַרְגָּמָן. נִגְּשׁוּ אֵלָיו וְאָמְרוּ: "שָׁלוֹם לְךָ מֶלֶךְ הַיְּהוּדִים!" וְסָטְרוּ עַל פָּנָיו.

הבשורה על פי יוחנן יט':3-2

השפלה לא נכללה בגזר הדין של פילטוס. גלימת ארגמן היתה בדרך כלל לבוש של בני מלוכה. כתר הקוצים היה מעשה של לגלוג ובוז במעמדו של ישוע כמשיח וכמלך. היה זה לעג בשיאו. שבע-מאות שנה קודם לכן כתב הנביא ישעיה:

נִבְזֶה֙ וַחֲדַ֣ל אִישִׁ֔ים… וְלֹ֥א חֲשַׁבְנֻֽהוּ׃

ישעיה נג':3

ישעיה תיעד זאת גם מנקודת מבטו של המשיח:

גֵּוִי֙ נָתַ֣תִּי לְמַכִּ֔ים וּלְחָיַ֖י לְמֹֽרְטִ֑ים פָּנַי֙ לֹ֣א הִסְתַּ֔רְתִּי מִכְּלִמּ֖וֹת וָרֹֽק׃

ישעיה נ':6

לאחר ההלקאות, פילטוס שוב יצא אל ההמון ואמר להם:

"רְאוּ! אֲנִי מוֹצִיא אוֹתוֹ אֲלֵיכֶם לְמַעַן תֵּדְעוּ שֶׁאֵינֶנִּי מוֹצֵא בּוֹ שׁוּם אַשְׁמָה." יָצָא יֵשׁוּעַ לָבוּשׁ גְּלִימַת הָאַרְגָּמָן וְעַל רֺאשׁוֹ עֲטֶרֶת הַקּוֹצִים. "הִנֵּה הָאִישׁ!" אָמַר לָהֶם פִּילָטוֹס.

הבשורה על פי יוחנן יט':5-4

בעומק לבו וודאי ידע פילטוס שהוא פועל בניגוד לכל צדק. ללא ספק קיווה שאדם משוסף, שותת דם ועטור בכתר קוצים יעורר איזושהי חמלה.

כְּשֶׁרָאוּ אוֹתוֹ רָאשֵׁי הַכֺּהֲנִים וְהַמְשָׁרְתִים, הֵחֵלּוּ צוֹעֲקִים: "צְלֹב! צְלֹב!"

אָמַר לָהֶם פִּילָטוֹס: "קְחוּהוּ אַתֶּם וְצִלְבוּ אוֹתוֹ, כִּי אֲנִי אֵינֶנִּי מוֹצֵא בּוֹ אַשְׁמָה."

הבשורה על פי יוחנן יט':6

פילטוס ידע היטב שאין ביכולתם לעשות זאת. לא היה זה בסמכותם של בתי המשפט היהודיים לאכוף עונש מוות.

הֵשִׁיבוּ לוֹ: "תּוֹרָה יֵשׁ לָנוּ וְעַל-פִּי הַתּוֹרָה הוּא חַיָּב מִיתָה, כִּי עָשָׂה עַצְמוֹ בֶּן-אֱלֹהִים."

כְּשֶׁשָּׁמַע פִּילָטוֹס אֶת הַדָּבָר הַזֶּה גָּבַר פַּחְדּוֹ. הוּא נִכְנַס שׁוּב לְבֵית הַמִּמְשָׁל וְשָׁאַל אֶת יֵשׁוּעַ: "מֵאַיִן אַתָּה?"

הבשורה על פי יוחנן יט':9-7

פילטוס כבר שמע שישוע בא מהגליל, וזוהי הסיבה לכך ששלח אותו להורדוס. עתה שב ושאל את ישוע למקום מוצאו. ללא ספק חש אי נוחות מסוימת אל מול אדם הטוען לאלוהות. היוונים האמינו שהאלים ירדו מהר אולימפוס על מנת להתחבר עם בני האדם. יתכן שפילטוס תהה בינו לבין עצמו אם ישוע תואם את הקטגוריה הזאת. ברור שאין לו עניין עם עבריין רגיל. האופן שבו התנהג ישוע בבית המשפט הצביע על שלום פנימי וביטחון שהטרידו את פילטוס. "ישוע מאין אתה באמת?" אבל…

…יֵשׁוּעַ לֹא עָנָה לוֹ. אָמַר לוֹ פִּילָטוֹס: "אֵלַי לֹא תְּדַבֵּר? הַאֵינְךָ יוֹדֵעַ שֶׁיֵּשׁ לִי סַמְכוּת לְשַׁחְרֵר אוֹתְךָ וְיֵשׁ לִי סַמְכוּת לִצְלֹב אוֹתְךָ?"

הֵשִׁיב לוֹ יֵשׁוּעַ: "לֹא הָיְתָה לְךָ שׁוּם סַמְכוּת עָלַי לוּלֵא נִתַּן לְךָ מִלְמַעְלָה…"

מֵרֶגַע זֶה נִסָּה פִּילָטוֹס לְשַׁחְרֵר אוֹתוֹ, אֶלָּא שֶׁהַנּוֹכְחִים צָעֲקוּ בְּאָמְרָם: "אִם תְּשַׁחְרֵר אֶת זֶה אֵינְךָ יְדִיד הַקֵּיסָר! כָּל הָעוֹשֶׂה עַצְמוֹ מֶלֶךְ מִתְקוֹמֵם נֶגֶד הַקֵּיסָר!"

כַּאֲשֶׁר שָׁמַע פִּילָטוֹס אֶת הַמִּלִּים הָאֵלֶּה, הוֹצִיא אֶת יֵשׁוּעַ וְיָשַׁב עַל כֵּס הַמִּשְׁפָּט בְּמָקוֹם מְרֻצָּף אֲבָנִים הַנִּקְרָא "גַּבְּתָא". אוֹתוֹ יוֹם הָיָה עֶרֶב פֶּסַח וְהַשָּׁעָה הַשָּׁעָה הַשִּׁשִּׁית בְּעֶרֶךְ.

הבשורה על פי יוחנן יט:14-9

ערב חג הפסח היה היום בו נשחט שה הפסח.

(פילטוס) אָמַר לְרָאשֵׁי הַיְּהוּדִים: "הִנֵּה מַלְכְּכֶם!"

אַךְ הַלָּלוּ צָעֲקוּ: "קַח, קַח וּצְלֹב אוֹתוֹ!"

אָמַר לָהֶם פִּילָטוֹס: "הַאֶצְלֹב אֶת מַלְכְּכֶם?" הֵשִׁיבוּ רָאשֵׁי הַכֺּהֲנִים: "אֵין לָנוּ מֶלֶךְ זוּלָתִי הַקֵּיסָר!"

הבשורה על פי יוחנן יט:15-14

הייתה זו הדחייה הסופית של ראשי הכוהנים את ישוע כמלכם. הם בחרו בקיסר הרומי על פני אלוהים.

…אַךְ הֵם הִגְבִּירוּ לַחֲצָם וּבְקוֹל גָּדוֹל דָּרְשׁוּ שֶׁיִּצָּלֵב.

וְאָכֵן הִכְרִיעוּ קוֹלוֹתֵיהֶם אֶת הַכַּף. פִּילָטוֹס פָּסַק שֶׁתִּתְמַלֵּא דְּרִישָׁתָם וְשִׁחְרֵר אֶת הָאִישׁ אֲשֶׁר בִּקְשׁוּ, זֶה שֶׁהֻשְׁלַךְ לְבֵית כֶּלֶא בִּגְלַל מֶרֶד וָרֶצַח, וְאֶת יֵשׁוּעַ הִפְקִיד לִרְצוֹנָם.

הבשורה על פי לוקס כג:25-23

בר-אבא שוחרר, אך ישוע נמסר…

…לָהֶם לְהִצָּלֵב.

הבשורה על פי יוחנן יט:16

4 נצלב

לָקְחוּ אֶת יֵשׁוּעַ, וּכְשֶׁהוּא נוֹשֵׂא אֶת צְלָבוֹ יָצָא אֶל הַמָּקוֹם הַנִּקְרָא גָּלְגֺּתָּא,[2] כְּלוֹמַר מְקוֹם הַגֻּלְגֺּלֶת. שָׁם צָלְבוּ אוֹתוֹ עִם שְׁנַיִם אֲחֵרִים -

הָאֶחָד מִזֶּה וְהַשֵּׁנִי מִזֶּה וְיֵשׁוּעַ בֵּינֵיהֶם.

הבשורה על פי יוחנן יט:18-16

צליבה הייתה שיטת ההוצאה להורג הנהוגה על ידי השלטון הרומי כלפי עבדים ופושעים בלבד. הייתה זו שיטה נפוצה של הוצאה להורג, וההיסטוריה מתעדת מאות הוצאות להורג במקביל. מחקר מגלה שלצליבה היו מספר אופנים:

על עץ שתול באדמה: הקרבן היה מוצמד וממוסמר אל העץ על פי צורת ענפיו הטבעית. יוספוס, ההיסטוריון היהודי מהמאה הראשונה לספירה, מספר שחיילים רומיים נהגו לשעשע את עצמם באמצעות צליבת שבויים בתנוחות לא טבעיות.[3]

על עמוד: עמוד פשוט שנטוע בקרקע. הידיים מוסמרו מעל לראש.

בצורת האות X: שתי קורות עץ אשר ניטעו באלכסון באדמה וביחד יצרו את האות X. הידיים והרגליים נפרשו והוצמדו לארבעת הקצוות.

בצורת T: עמוד שלראשו מונח מוט אופקי. היה זה ככל הנראה האופן השכיח ביותר, אחרי צליבה על עץ. הזרועות נפרשו על פני המוט האופקי.

בצורת t: עמוד ומוט מאונך המוצמד לו בחלקו העליון - לא בראשו). אופן זה היה שמור בדרך כלל לפושעים ידועים לשמצה. כאלה שהיו בעלי מוניטין שלילי. מסמך המתאר את פשעו של הנצלב הוצמד לחלקו העליון ביותר של הצלב. זה היה האופן בו נצלב ישוע.

הקרבן בדרך כלל נצלב בעירום - ללא בגדים. ידיו ורגליו סומרו באמצעות מסמרים שחדרו את פרקי ידיו ואת עצם העקב. 1000 שנה קודם לכן, הנחה יהוה את המלך דוד בכתיבת מזמור שלם בתהילים על האופן שבו ימות ישוע. במזמור זה מתעד דוד את אלוהים כאומר…

…כָּאֲרִי יָדַי וְרַגְלָי.[4]

תהילים כב':17

הדברים נכתבו זמן רב בטרם עלו הרומאים לשלטון, וכ-800 שנה לפני שהם אימצו את הצליבה כאחת הצורות הרשמיות של הוצאה להורג.

עד היום נחשבת הצליבה לצורה האכזרית ביותר של הוצאה להורג. הלחץ על הסרעפת במצב של תלייה בזרועות פסוקות הופך את הנשימה לבלתי אפשרית. ניתן לשאוף אויר רק כאשר מתרוממים, על ידי משיכת הזרועות או על ידי דחיפת הגוף באמצעות הרגלים, כדי לתת מרווח לסרעפת ולאפשר לה לתפקד. נסיונות המשיכה והדחיפה נבלמות כמובן על ידי המסמרים המייסרים. המוות נגרם בסופו של דבר מחנק כאשר התשישות לא מאפשרת עוד לאדם התלוי להרים את גופו.

פִּילָטוֹס כָּתַב שֶׁלֶט וְקָבַע אוֹתוֹ עַל הַצְּלָב, וְזֶה לְשׁוֹן הַכָּתוּב: "יֵשׁוּעַ מִנַּצְּרַת, מֶלֶךְ הַיְּהוּדִים." אֶת הַכְּתֺבֶת הַזֺּאת קָרְאוּ יְהוּדִים רַבִּים, כִּי מְקוֹם צְלִיבָתוֹ שֶׁל יֵשׁוּעַ הָיָה קָרוֹב לָעִיר, וּכְתוּבָה הָיְתָה בְּעִבְרִית, בְּרוֹמִית וּבִיוָנִית.

הבשורה על פי יוחנן יט:20-19

הטלת גורלות

הַחַיָּלִים שֶׁצָּלְבוּ אֶת יֵשׁוּעַ לָקְחוּ אֶת בְּגָדָיו וְחִלְּקוּם לְאַרְבָּעָה חֲלָקִים, חֵלֶק אֶחָד לְכָל חַיָּל. הֵם לָקְחוּ גַּם אֶת הַכֻּתֺּנֶת, אֶלָּא שֶׁהִיא הָיְתָה לְלֹא תֶּפֶר, אֲרִיגָה רְצוּפָה מִלְמַעְלָה לְמַטָּה. אָמְרוּ זֶה אֶל זֶה: "אַל נָא נִקְרַע אוֹתָהּ, אֶלָּא נַפִּיל עָלֶיהָ גּוֹרָל לְמִי תִּהְיֶה."

הבשורה על פי יוחנן יט:24-23

הטלת הגורל הייתה הסחת דעת ממשימה עקובה מדם. בעוד החיילים ישובים תחת הצלב של ישוע, עסוקים אולי בהשלכת קובייה בקסדה, לא הייתה להם דרך לדעת שהם ממלאים נבואה עתיקה.

זֶה הָיָה כְּדֵי שֶׁיִּתְקַיֵּם הַכָּתוּב: "יְחַלְּקוּ בְּגָדַי לָהֶם וְעַל - לְבוּשִׁי יַפִּילוּ גּוֹרָל."

הבשורה על פי יוחנן יט':24, השווה לתהילים כב:19

לעג

ככל שנקפו השעות…

אוֹתָהּ שָׁעָה עָמַד הָעָם וְהִתְבּוֹנֵן, וְהַמַּנְהִיגִים גַּם הֵם לָעֲגוּ לוֹ בְּאָמְרָם: "אֲחֵרִים הוּא הוֹשִׁיעַ; שֶׁיּוֹשִׁיעַ אֶת עַצְמוֹ אִם הוּא הַמָּשִׁיחַ בְּחִיר הָאֱלֹהִים!"."

גַם אַנְשֵׁי הַצָּבָא הֵתֵלּוּ בּוֹ. הֵם הִתְקָרְבוּ וְהִגִּישׁוּ לוֹ חֺמֶץ, וְאָמְרוּ: "אִם אַתָּה מֶלֶךְ הַיְּהוּדִים, הוֹשַׁע אֶת עַצְמְךָ!"

הבשורה על פי לוקס כג:37-35

במזמור בו כתב דוד המלך על מותו של המשיח, הוא תיעד את הלעג הזה באופן נבואי ומדוייק.

גֹּ֣ל אֶל-יְהוָ֣ה יְפַלְּטֵ֑הוּ יַ֝צִּילֵ֗הוּ כִּ֘י חָ֥פֵֽץ בּֽוֹ׃

שפירושו: הוא הרי כל כך בַּטח באלוהים, אם כן, שאלוהים יציל אותו אם הוא באמת כל כך חפץ (רוצה) בו.

תהלים כב':9

דוד מתאר את המשיח כאומר,

וְאָנֹכִ֣י תוֹלַ֣עַת וְלֹא-אִ֑ישׁ, חֶרְפַּ֥ת אָ֝דָ֗ם וּבְז֥וּי עָֽם׃ כָּל-רֹ֭אַי יַלְעִ֣גוּ לִ֑י יַפְטִ֥ירוּ בְ֝שָׂפָ֗ה יָנִ֥יעוּ רֹֽאשׁ׃

שפירושו: אני כל כך בזוי בעיניהם, ואף יותר מכך, אני נחשב בעיניהם לתת אדם - לתולעת. כל מי שרואה אותי לועג לי ומזלזל בי.

תהילים כב':8-7

בעוד ישוע תלוי על הצלב, נתמלאו הנבואות באופן מפורט ומדוייק.

שתי נקודות מבט

שני הגנבים שנצלבו עם ישוע הביעו גם הם את דעתם ביחס לזהותו. דר' לוקס כתב:

אַחַד הַפּוֹשְׁעִים הַמּוּקָעִים הֵטִיחַ כְּלַפָּיו: "הֲלֹא אַתָּה הַמָּשִׁיחַ! הַצֵּל אֶת עַצְמְךָ וְאוֹתָנוּ!"

הֵשִׁיב הַשֵּׁנִי כְּשֶׁהוּא גּוֹעֵר בּוֹ: "אֵינְךָ יָרֵא מֵאֱלֹהִים? הֲרֵי אַתָּה נָתוּן בְּאוֹתוֹ גְּזַר דִּין! אֲנַחְנוּ לְפִי הַצֶּדֶק, כִּי אָנוּ מְקַבְּלִים גְּמוּל רָאוּי עַל מַה שֶּׁעָשִׂינוּ, אֲבָל הָאִישׁ הַזֶּה לֹא עָשָׂה שׁוּם רַע."

וְעוֹד אָמַר: "יֵשׁוּעַ, אָנָּא זְכֺר אוֹתִי כַּאֲשֶׁר תִּכָּנֵס לְמַלְכוּתְךָ."

הֵשִׁיב לוֹ יֵשׁוּעַ: "אָמֵן. אוֹמֵר אֲנִי לְךָ, הַיּוֹם תִּהְיֶה אַתָּה אִתִּי בְּגַן-עֵדֶן."

הבשורה על פי לוקס כג':43-39

ישוע הבטיח לגנב שמיד עם מותם תפגשנה נשמותיהם בגן עדן. ישוע יכול היה לומר זאת מפני שידע שאדם זה שם בו את מבטחו כמשיח.

בְּעֵרֶךְ בְּשָׁעָה שְׁתֵּים-עֶשְׂרֵה בַּצָּהֳרַיִם הִשְׂתָּרֵר חֺשֶׁךְ עַל כָּל הָאָרֶץ עַד הַשָּׁעָה שָׁלוֹשׁ.

לוקס כג':44

וּבְשָׁעָה שָׁלוֹשׁ צָעַק יֵשׁוּעַ בְּקוֹל גָּדוֹל: "אֱלָהִי, אֱלָהִי, לְמָה שְׁבַקְתָּנִי?" שֶׁתַּרְגּוּמוֹ "אֵלִי, אֵלִי, לָמָה עֲזַבְתָּנִי?"

הבשורה על פי מרקוס טו':34

שוב, 1000 שנים קודם לכן, דוד המלך כתב שהמשיח יאמר את אותן המילים בדיוק.

"אֵלִ֣י אֵ֭לִי לָמָ֣ה עֲזַבְתָּ֑נִי?"

תהלים כב':2

ישוע לא זעק זעקה זו ללא שום סיבה. נבחן את משמעותה בפרק הבא.

לא ניתן להפריז במשמעות הטמונה ברגעיו האחרונים של ישוע על הצלב. המקרא מספר,

וְיֵשׁוּעַ קָרָא בְּקוֹל גָּדוֹל: "נִשְׁלַם"… אָבִי, "בְּיָדְךָ אַפְקִיד רוּחִי".

וַיְהִי כְּכַלּוֹתוֹ לְדַבֵּר וַיִּפַּח נַפְשׁוֹ׃ וַיֵּט אֶת רֹאשׁוֹ וַתֵּצֵא רוּחוֹ׃

שילוב של לוקס כג':46 ויוחנן יט':30

וּפָרֺכֶת הַמִּקְדָשׁ נִקְרְעָה לִשְׁנַיִם, מִלְּמַעְלָה עַד לְמַטָּה.

הבשורה על פי מרקוס טו':38

ישוע מת. לא קשה לשער את גודל ההתלהבות בכל ממלכת הרשע. השטן ושדיו הצליחו מעל לחלומותיהם הפרועים ביותר! מנקודת מבטם הם הרגו את יהוה! המושיע המובטח מת! השטן ושדיו נחלצו מנהר האש! האמנם?!

היו שני אירועים אשר התרחשו ברגעים אחרונים אלה על הצלב ושהיו אמורים לעורר אי שקט אצל השטן. מדוע נקרעה פרוכת ההיכל מלמעלה עד למטה? ומדוע זעק ישוע "נִשְׁלַם" בעוצמה כה רבה?

הפּרוכת הקרועה

זכרו, בית המקדש היה ההעתק הקבוע של אוהל מועד (המשכן). הפרוכת הפרידה בין הקודש לבין קודש הקודשים. קריעתה לא הייתה חסרת משמעות.

קודם כל, המקרא מסביר שהפרוכת הסתירה את קודש הקודשים מעיני בני האדם. משמעות הכניסה או ההצצה אל מאחרי המחיצה פירושה היה למות.

שנית, קריעת הפרוכת בכל צורה שהיא הייתה משימה אדירה. נאמר שגובהה היה 18 מטרים, רחבה - 9 מטרים ועובייה כעובי יד אדם - כ- 10 סנטימטרים.[5]

שלישית, לקריעה מלמעלה למטה יכולה להיות משמעות אחת בלבד: אלוהים הוא אשר קרע את הפרוכת, ולא אדם.

על פי היהדות, ישוע מת בשעה התשיעית שהיא השעה 3:00 אחה"צ. בבית המקדש היו וודאי כוהנים רבים העושים את מלאכתם ומשרתים בקודש. הייתה זו השעה בה נטבח שֶֹה קורבן הערב (מנחה). היה זה גם ערב חג הפסח. לא ניתן היה להסתיר את החדשות בדבר הפרוכת הקרועה. אנשים רבים מדי היו נוכחים במקום והאירוע היה מדהים מכדי שישכח.

משמעותה של התרחשות זו כולה תוסבר בהמשך.

נִשְׁלַם!

חשוב לציין את מילותיו האחרונות של ישוע. המלה 'נשלם' מתורגמת ביוונית ל- tetelestai, אשר לה שימושים שונים ורבים. שלושה מתוכם רלוונטים לסיפורנו.[6]

1. Tetelestai - במילה זו השתמש עבד כאשר דיווח לאדונו שסיים את המשימה שהוטלה עליו: "העבודה שנתת לי הושלמה".

2. Tetelestai - היה מונח מוכר משפת המסחר ביוונית. מילה זו ביטאה את סיומה של פעולה עסקית אשר החוב או התשלום בעבורה שולם במלואו. כאשר התשלום האחרון נמסר, ניתן היה לומר 'tetelestai', שמשמעו - 'החוב שולם במלואו'. נמצאו קבלות עתיקות שלאורכן נרשם - tetelestai - "שולם במלואו".

3. בחירת השה שיוקרב בבית המקדש היה תמיד אירוע חשוב. העדר נבחן בקפידה, וכאשר נמצא השה שאין בו פגם, היו אומרים: 'tetelestai' - "המשימה הושלמה".

במובן מסוים, ישוע זעק: "העבודה הושלמה, החוב נפרע, השה הקורבן נמצא." כתבי הקודש אומרים שישוע זעק בקול גדול, "נשלם".

דר' לוקס כתב:

…כְּשֶׁרָאָה שַׂר הַמֵּאָה אֶת הַמִּתְרַחֵשׁ נָתַן כָּבוֹד לֵאלֹהִים בְּאָמְרוֹ: "בֶּאֱמֶת, הָאִישׁ הַזֶּה הָיָה צַדִּיק!"

הבשורה על פי לוקס כג':47

יש לציין שהיה זה שר המאה, קצין אחראי על 100 חיילים, שמיד הגיב על זעקתו של ישוע. כאיש צבא, וודאי הכיר בהבדל שבין קריאת ניצחון ובין אנחתו של אדם מובס.

מִכֵּיוָן שֶׁאוֹתוֹ יוֹם הָיָה עֶרֶב שַׁבָּת, בִּקְשׁוּ רָאשֵׁי הַיְּהוּדִים מִפִּילָטוֹס לְצַוּוֹת לִשְׁבֺּר אֶת שׁוֹקֵיהֶם שֶׁל הַנִּצְלָבִים וּלְהָסִיר אֶת הַגּוּפוֹת, כְּדֵי שֶׁלֹּא תִּשָּׁאַרְנָה עַל הַצְּלָב בְּשַׁבָּת…

הבשורה על פי יוחנן יט':31

שבירת הרגלים

היה זה במהלך שבוע הפסח ובדיוק ביום בו נשחט השה. היה זה שיאו של החג, וראשי הכוהנים רצו שסיפור הצליבה יהיה עניין גמור, כך שלא יאפיל על שמחת החג. הם לכן ביקשו שישברו את רגליו של ישוע. משמעות הדבר היא שהצלוב לא יוכל להרים את עצמו כדי לנשום, ולפיכך החנק יהיה מהיר.

לְפִיכָךְ בָּאוּ הַחַיָּלִים וְשָׁבְרוּ אֶת הַשּׁוֹקַיִם שֶׁל הָרִאשׁוֹן וְגַם שֶׁל הַשֵּׁנִי שֶׁנִּצְלַב אִתּוֹ. כְּשֶׁבָּאוּ אֶל יֵשׁוּעַ וְרָאוּ שֶׁהוּא כְּבָר מֵת, לֹא שָׁבְרוּ אֶת שׁוֹקָיו. אוּלָם אַחַד הַחַיָּלִים דָּקַר אֶת צִדּוֹ בְּרֺמַח וּמִיָּד יָצְאוּ דָּם וּמַיִם.

הבשורה על פי יוחנן יט':34-32

חייל רומי מיומן באמנות ההריגה החדיר את חניתו לליבו של ישוע. לשבש הוצאה פומבית להורג היה מעשה שלא נשמע כמותו. החייל ידע בדיוק להיכן עליו להחדיר את כלי המוות על מנת לוודא שלא ייוותר שום סימן חיים. הכתובים אומרים שדם ומים ניגרו מגופו של ישוע. מומחים לרפואה קובעים בבירור שזוהי הוכחה וודאית לכך שהמוות התרחש. ללא ספק, ישוע היה מת.

זֶה שֶׁרָאָה הֵעִיד - וְעֵדוּתוֹ נֶאֱמָנָה וְהוּא יוֹדֵעַ שֶׁהוּא מְדַבֵּר אֱמֶת - לְמַעַן תַּאֲמִינוּ גַּם אַתֶּם.

הַדְּבָרִים הָאֵלֶּה אֵרְעוּ כְּדֵי שֶׁיִּתְקַיֵּם הַכָּתוּב: "וְעֶצֶם לֹא תִּשְׁבְּרוּ-בוֹ." וְעוֹד כָּתוּב אַחֵר אוֹמֵר: "וְהִבִּיטוּ אֵלָיו אֶת אֲשֶׁר-דָּקָרוּ."

הבשורה על פי יוחנן יט':37-35

מיד נבין מהי המשמעות של אותו אירוע.

5 קם לתחייה

יום שישי: אחר צהרים מאוחרים.

אַחֲרֵי כֵן בָּא יוֹסֵף אִישׁ רָמָתַיִם - שֶׁהָיָה תַּלְמִידוֹ שֶׁל יֵשׁוּעַ בַּסֵּתֶר, מִפַּחַד רָאשֵׁי הַיְּהוּדִים - וּבִקֵּשׁ מִפִּילָטוֹס שֶׁיַּנִּיחַ לוֹ לָקַחַת אֶת גּוּפַת יֵשׁוּעַ. פִּילָטוֹס הִרְשָׁה לוֹ וְהוּא הָלַךְ וְלָקַח אֶת גּוּפָתוֹ. בָּא גַּם נַקְדִּימוֹן, זֶה שֶׁבָּרִאשׁוֹנָה בָּא אֶל יֵשׁוּעַ בַּלַּיְלָה, וְהוּא נוֹשֵׂא תַּעֲרֺבֶת מוֹר וַאֲהָלוֹת, כִּשְׁלוֹשִׁים קִילוֹגְרַם. הֵם לָקְחוּ אֶת גּוּפַת יֵשׁוּעַ וְעָטְפוּ אוֹתָהּ בְּתַכְרִיכִים עִם הַבְּשָׂמִים כְּמִנְהַג הַקְּבוּרָה אֵצֶל הַיְּהוּדִים. בַּמָּקוֹם שֶׁנִּצְלַב יֵשׁוּעַ הָיָה גַּן וּבַגַּן קֶבֶר חָדָשׁ שֶׁעוֹד לֹא הֻנַּח בּוֹ אִישׁ. שָׁם הִנִּיחוּ אֶת יֵשׁוּעַ, כִּי עֶרֶב שַׁבָּת הָיָה לַיְּהוּדִים וְהַקֶּבֶר קָרוֹב.

הבשורה על פי יוחנן יט':42-38

הַנָּשִׁים שֶׁבָּאוּ עִם יֵשׁוּעַ מִן הַגָּלִיל הָלְכוּ אַחֲרֵי יוֹסֵף. הֵן רָאוּ אֶת הַקֶּבֶר וְרָאוּ כֵּיצַד הֻנְּחָה גּוּפָתוֹ. אַחֲרֵי שֶׁחָזְרוּ הֵכִינוּ בְּשָׂמִים וּמִרְקָחוֹת וּבַשַּׁבָּת שָׁבְתוּ עַל-פִּי הַמִּצְוָה.

הבשורה על פי לוקס כג':56-55

למרות שיוסף ונקדימון היוו חלק מהסנהדרין, נראה שלא דחו את הראיות לכך שישוע הוא באמת יהוה. בהתאם למסורת היהודית, עטפו את ישוע בתכריכים אותם מלאו ב 35 ק"ג של תבלינים והניחוהו בקבר. אבן גלגלת גדולה שמשקלה כשני טונות נגללה על פתח הקבר. הנשים צפו בנעשה ואז שבו לביתן כדי להכין תבלינים נוספים לקבורה הסופית. היה זה בערבו של יום השישי.

שבת

לְמָחֳרַת עֶרֶב הַשַּׁבָּת נִקְהֲלוּ רָאשֵׁי הַכֺּהֲנִים וְהַפְּרוּשִׁים אֶל פִּילָטוֹס. אָמְרוּ לוֹ: "אֲדוֹנֵנוּ, נִזְכַּרְנוּ כִּי בְּעֵת שֶׁהָיָה חַי אָמַר הַמַּתְעֶה הַהוּא, 'אַחֲרֵי שְׁלוֹשָׁה יָמִים קוֹם אָקוּם.' לָכֵן צַוֵּה נָא שֶׁיִּשָּׁמֵר הַקֶּבֶר עַד הַיּוֹם הַשְּׁלִישִׁי, שֶׁמָּא יָבוֹאוּ תַּלְמִידָיו וְיִגְנְבוּ אוֹתוֹ. לְאַחַר מִכֵּן יֺאמְרוּ לָעָם 'הוּא קָם מִן הַמֵּתִים', וְתִהְיֶה הַתַּרְמִית הָאַחֲרוֹנָה גְּרוּעָה מִן הָרִאשׁוֹנָה."

אָמַר לָהֶם פִּילָטוֹס: "הִנֵּה לָכֶם מִשְׁמָר, לְכוּ וְשִׁמְרוּ כְּמוֹ שֶׁאַתֶּם יוֹדְעִים." הֵם הָלְכוּ וְהִבְטִיחוּ אֶת הַקֶּבֶר בְּכָךְ שֶׁשָׂמוּ חוֹתָם עַל הָאֶבֶן וְהִצִּיבוּ מִשְׁמָר.

הבשורה על פי מתי כז':66-62

לא היה זה אספסוף של אנשי צבא שנשלח לשמור על הקבר. משמר רומי מנה בין ארבעה לשישה עשר חיילים שכל אחד מהם מאומן להגן על שטח בן 2 מטרים רבועים. ביחד יכלו להגן על עצמם מפני גדוד שלם.[7]

פילטוס הורה לכוהנים ולפרושים לחתום (לאטום) את פתח הקבר. היה צורך למתוח חבלים לאורכה של דלת האבן הגדולה ולקבע אותה במקום באמצעות חַימר רטוב. על החימר היו מטביעים חותמת. כל ניסיון להתעסק באבן הגלגלת היה ניכר מיד.

יום ראשון

המשמר הוצב במקום ביום השבת. ביום ראשון, בטרם האיר היום,

לְפֶתַע הָיְתָה רְעִידַת אֲדָמָה חֲזָקָה, כִּי מַלְאַךְ יהוה יָרַד מִן הַשָּׁמַיִם, נִגַּשׁ וְגָלַל אֶת הָאֶבֶן מִן הַפֶּתַח וְיָשַׁב עָלֶיהָ. מַרְאֵהוּ הָיָה כְּבָרָק וּלְבוּשׁוֹ לָבָן כַּשֶּׁלֶג, וּמִפַּחְדּוֹ נִבְהֲלוּ הַשּׁוֹמְרִים וְהָיו כְּמֵתִים.

הבשורה על פי מתי כח':4-2

הצצה חטופה בלבד הספיקה לשומרים קשוחים ומחוספסים אלה כדי לדעת שאין בכוחם לעמוד מול המלאך האחד הזה. הם התעלפו מרוב אימה! אך הם לא היו היחידים שרעדו מפחד. כל ממלכת הרשע הייתה בודאי בתוהו ובוהו. לא קשה לשער מה התחולל שם - השטן מרוב בלבול, צווח הוראות לכל עבר בעוד השדים נפוצים להם באי סדר. איזה הלם! מי היה חולם שהקבר יכול להיות ריק? ישוע ככל הנראה חזר לחיים! לא יתכן!

בינתיים,

…מִרְיָם הַמַּגְדָּלִית וּמִרְיָם אֵם יַעֲקֺב וּשְׁלוֹמִית קָנוּ בְּשָׂמִים, כִּי הִתְכַּוְּנוּ לָבוֹא וְלִמְשֺׁחַ אוֹתוֹ. בָּרִאשׁוֹן בַּשָּׁבוּעַ, בַּבֺּקֶר הַשְׁכֵּם, בָּאוּ אֶל הַקֶּבֶר עִם זְרִיחַת הַשֶּׁמֶשׁ. אָמְרוּ זוֹ אֶל זוֹ: "מִי יָגֺל לָנוּ אֶת הָאֶבֶן מֵעַל פֶּתַח הַקֶּבֶר?"

כַּאֲשֶׁר הִבִּיטוּ רָאוּ כִּי הָאֶבֶן כְּבָר נָגֺלָּה, וְהִיא גְּדוֹלָה מְאֺד.

הבשורה על פי מרקוס טז':4-1

מרים המגדלית וודאי הסתלקה משם בתדהמה ובייאוש למראה הקבר הפתוח. היא וודאי סברה את המובן מאליו - גופתו של ישוע עברה התעללות. בבכי, פנתה ורצה לספר זאת לתלמידים. אך מרים ושלומית המשיכו פנימה…

נִכְנְסוּ לְתוֹךְ הַקֶּבֶר וְרָאוּ בָּחוּר אֶחָד יוֹשֵׁב מִיָּמִין וְהוּא לָבוּשׁ גְּלִימָה לְבָנָה. הֵן נִדְהֲמוּ.

אָמַר לָהֶן: "אַל תִּבָּהַלְנָה. אֶת יֵשׁוּעַ מִנַּצְּרַת אֲשֶׁר נִצְלַב אַתֶּן מְחַפְּשׂוֹת? הוּא קָם לִתְחִיָּה וְאֵינֶנּוּ פֺּה עוֹד. הִנֵּה הַמָּקוֹם שֶׁהִנִּיחוּהוּ בּוֹ. וְעַתָּה לֵכְנָה וְהַגֵּדְנָה לְתַלְמִידָיו וּלְכֵיפָא, 'הוּא הוֹלֵךְ לִפְנֵיכֶם לַגָּלִיל. שָׁם תִּרְאוּ אוֹתוֹ כְּפִי שֶׁאָמַר לָכֶם.'"

הבשורה על פי מרקוס טז':7-5

הֵן עָזְבוּ מַהֵר אֶת הַקֶּבֶר בְּיִרְאָה וּבְשִׂמְחָה גְּדוֹלָה, וְרָצוּ לְהוֹדִיעַ לְתַלְמִידָיו.

פִּתְאוֹם פָּגַשׁ אוֹתָן יֵשׁוּעַ וְאָמַר: "שָׁלוֹם לָכֶן." הֵן נִגְּשׁוּ אֵלָיו, אָחֲזוּ בְּרַגְלָיו וְהִשְׁתַּחֲווּ לוֹ. אָמַר לָהֶן יֵשׁוּעַ: "אַל תִּפְחַדְנָה, לֵכְנָה וְהַגֵּדְנָה לְאַחַי שֶׁיֵּלְכוּ לַגָּלִיל וְשָׁם יִרְאוּנִי."

הבשורה על פי מתי כח':10-8

הוא קם לתחיה

בקריאתכם את הכתוב,[8] אתם יכולים לחוש את הבלבול וההתרגשות העצומים של חדשות הבוקר. עבור אלו שראו את ישוע מת, התקבל הדיווח של הנשים שהיו בהתרוממות רוח בספקנות רבה. דר' לוקס כתב שבתחילה,

…דִּבְרֵיהֶן נִרְאוּ בְּעֵינֵיהֶם כְּדִבְרֵי הֶבֶל וְלֹא הֶאֱמִינוּ לָהֶן.

הבשורה על פי לוקס כד':11

שמעון כיפא רץ לבדוק את הקבר. גם יוחנן רץ ועקף את שמעון בדרכו, אך המתין לו בפתח הקבר.

אַחֲרָיו בָּא גַּם שִׁמְעוֹן כֵּיפָא. הוּא נִכְנַס אֶל הַקֶּבֶר וְרָאָה אֶת הַתַּכְרִיכִים מֻנָּחִים, וְהַמִּטְפַּחַת שֶׁהָיְתָה עַל רֺאשׁוֹ אֵינֶנָּה מֻנַּחַת עִם הַתַּכְרִיכִים, אֶלָּא מְקֻפֶּלֶת לְבַדָּהּ בְּמָקוֹם אֶחָד.

הבשורה על פי יוחנן כ':7-6

כך לא נראה קבר שנשדד. התכריכים שעטפו את גוף המת היו עדיין מלופפים כאילו עטפו גופה, אך הם היו שטוחים וריקים! הגוף פשוט עבר דרכם. גם כיסוי הראש היה מקופל, כאילו שמישהו סידר אחריו בטרם עזב. המקרא מספר ששמעון כיפא ראה, אך יוחנן ראה והאמין. ליוחנן לא היה שום ספק שישוע חי! אך ראשו של שמעון כיפא היה סחרחר עליו. הוא היה צריך זמן כדי לחשוב.

היתה זו עדיין שעת בוקר מוקדמת כאשר מרים המגדלית שבה…

וְעָמְדָה בּוֹכִיָּה מִחוּץ לַקֶּבֶר. בְּשָׁעָה שֶׁבָּכְתָה הִתְכּוֹפְפָה אֶל תּוֹךְ הַקֶּבֶר וְרָאֲתָה שְׁנֵי מַלְאָכִים עוֹטֵי לָבָן יוֹשְׁבִים בַּמָּקוֹם שֶׁקֺּדֶם לָכֵן נָחָה גּוּפַת יֵשׁוּעַ, אֶחָד לִמְרַאֲשׁוֹתָיו וְאֶחָד לְמַרְגְּלוֹתָיו.

אָמְרוּ לָהּ: "אִשָּׁה, לָמָּה אַתְּ בּוֹכָה?"

הֵשִׁיבָה לָהֶם: "לָקְחוּ אֶת אֲדוֹנִי וְאֵינֶנִּי יוֹדַעַת אֵיפֺה שָׂמוּ אוֹתוֹ."

הבשורה על פי יוחנן כ':13-11

הקבר היה ממוקם בתוך גן, ויתכן שחשבה שהמלאכים האלו הם עובדי הגן. מרים הייתה כל כך מיוסרת שאפילו לא חשבה לנסות ולזהות את השנים. עלינו לזכור שמרים הייתה שרויה באבל כבד ושכל השיחה התנהלה תוך כדי בכי.

אַחֲרֵי שֶׁאָמְרָה זֺאת פָּנְתָה לְאָחוֹר וְרָאֲתָה אֶת יֵשׁוּעַ עוֹמֵד, אַךְ לֹא יָדְעָה כִּי הוּא יֵשׁוּעַ.

שָׁאַל אוֹתָהּ יֵשׁוּעַ: "אִשָּׁה, לָמָּה אַתְּ בּוֹכָה? אֶת מִי אַתְּ מְחַפֶּשֶׂת?"

הוֹאִיל וְחָשְׁבָה שֶׁהוּא שׁוֹמֵר הַגַּן אָמְרָה לוֹ: "אָדוֹן, אִם אַתָּה הֶעֱבַרְתָּ אוֹתוֹ, אֱמֺר נָא לִי אֵיפֺה שַׂמְתָּ אוֹתוֹ וַאֲנִי אֶקַּח אוֹתוֹ."

אָמַר לָהּ יֵשׁוּעַ: "מִרְיָם!"

הבשורה על פי יוחנן כ':16-14

אם מישהו יכול לקרוא בשמו של אדם אחר באופן שיציף אצלו את כל הזכרונות מכל מפגש קודם עם אותו אדם אהוב, הרי שזה מה שעשה ישוע. מרים זיהתה את קולו מיד.

אָז פָּנְתָה וְאָמְרָה לוֹ: "רַבִּי!"

הבשורה על פי יוחנן כ':16

כעת היתה לה סיבה אחרת לבכות. ודאי רצה וכרכה סביבו את זרועותיה, או אולי חיבקה את רגליו כנהוג באותם הימים.

אָמַר לָהּ יֵשׁוּעַ: "אַל תִּגְּעִי בִּי, כִּי עֲדַיִן לֹא עָלִיתִי אֶל הָאָב, אוּלָם לְכִי אֶל אַחַי וְהַגִּידִי לָהֶם: 'אֲנִי עוֹלֶה אֶל אָבִי וַאֲבִיכֶם, אֶל אֱלֹהַי וֵאלֹהֵיכֶם'."

הָלְכָה מִרְיָם הַמַּגְדָּלִית וְהוֹדִיעָה לַתַּלְמִידִים כִּי רָאֲתָה אֶת הָאֲדוֹן וְכִי אָמַר לָהּ אֶת הַדְּבָרִים הַלָּלוּ.

הבשורה על פי יוחנן כ':18-17

השומרים

בעוד כל זה קורה, חיפשו השומרים אחר ראשי הכוהנים. בשום אופן לא יכלו לשוב ולעמוד אל מול פילטוס.

…כַּמָּה מִן הַשּׁוֹמְרִים הוֹדִיעוּ לְרָאשֵׁי הַכֺּהֲנִים אֶת כָּל אֲשֶׁר קָרָה. רָאשֵׁי הַכֺּהֲנִים הִתְכַּנְּסוּ עִם הַזְּקֵנִים וּלְאַחַר הִתְיָעֲצוּת נָתְנוּ לַחַיָּלִים סְכוּם כֶּסֶף נִכָּר בְּאָמְרָם: "הַגִּידוּ כָּךְ: 'בָּאוּ תַּלְמִידָיו בַּלַּיְלָה וְגָנְבוּ אוֹתוֹ כַּאֲשֶׁר יָשַׁנּוּ'. וְאִם זֶה יִוָּדַע לַנָּצִיב, אֲנַחְנוּ נְשַׁכְנֵעַ אוֹתוֹ וְנִפְטֺר אֶתְכֶם מִדְּאָגָה." הֵם לָקְחוּ אֶת הַכֶּסֶף וְעָשׂוּ כְּמוֹ שֶׁהוֹרוּ לָהֶם. וְאָמְנָם שֵׁמַע הַדָּבָר הַזֶּה נָפוֹץ בְּקֶרֶב הָעָם עַד הַיּוֹם הַזֶּה.

הבשורה על מתי כח':15-11

היה צריך סכום כסף עצום כדי לשכנע את חיילי המשמר הגאים הללו לומר שהם נרדמו על משמרתם. להיתפש ישן במשמרת פירושו עונש מוות. הסיפור, כמובן, לא היה נכון. שוב אנו רואים את ידו של השטן הבוחשת בעניינים וממהרת לשלוט שוב במצב. אחרי הכול, הוא אבי השקרים. היה זה מאמץ חסר סיכוי להציל את שמו הטוב. אין ספק, השטן הבין שהוא הובס. ישוע, האחד שנמשח, מחץ את ראשו של השטן, בדיוק כפי שאלוהים הבטיח מאות רבות בשנים קודם לכן בגן העדן.

חי

באשר לקבר, אין ספק שהיה ריק. אפילו אויביו של ישוע אישרו עובדה זו. האמת היא שישוע חזר לחיים. באמת ובתמים היה חי- באופן פיסי! לא היה זה גלגול נשמות. הייתה זו תחייה. במשך שלושה ימים שכבה גופתו בקבר, חסרת חיים, בנפרד מרוחו. ואז במפגן דרמתי של כוח אַל-טבעי, קם ישוע לתחייה בגוף חדש. היה זה בדיוק כפי שישוע אמר מראש לתלמידיו:

"מִשּׁוּם כָּךְ אוֹהֵב אוֹתִי הָאָב: מִשּׁוּם שֶׁאֲנִי נוֹתֵן אֶת נַפְשִׁי וְאֶקַּח אוֹתָהּ שׁוּב. אִישׁ לֹא נָטַל אוֹתָהּ מִמֶּנִּי, אֶלָּא שֶׁאֲנִי נוֹתֵן אוֹתָהּ מֵעַצְמִי. יֵשׁ לִי סַמְכוּת לָתֵת אוֹתָהּ וְיֵשׁ לִי סַמְכוּת לָקַחַת אוֹתָהּ שׁוּב…"

הבשורה על פי יוחנן י':18-17

מדוע היה על ישוע למות?

מותו של ישוע לא היה מוות רגיל. עבור האנושות, המוות הוא תוצאה של החטא. אך ישוע היה נטול חטא ולפיכך לא היה צריך למות. על פי חוק החטא והמוות, יכול היה ישוע לחיות על פני האדמה לנצח. אם כך, מדוע ישוע מת? השטן לא הרג את ישוע בניגוד לרצונו, אף לא היהודים או הרומאים. ישוע בחר למות, מרצונו. אך מדוע? הפרק הבא יענה על שאלה זו.

פרק 14

1 הזר

אוֹתוֹ יוֹם הָיוּ שְׁנַיִם מֵהֶם הוֹלְכִים אֶל הַכְּפָר הַנִּקְרָא עַמָּאוּס, שֶׁמֶּרְחָקוֹ מִירוּשָׁלַיִם כְּאַחַד-עָשָׂר קִילוֹמֶטֶר, וּמְשׂוֹחֲחִים בֵּינֵיהֶם עַל כָּל מַה שֶּׁקָּרָה. וְהִנֵּה בְּשָׁעָה שֶׁשּׂוֹחֲחוּ וְהִתְוַכְּחוּ הִתְקָרֵב יֵשׁוּעַ עַצְמוֹ וְהָלַךְ עִמָּהֶם, אֶלָּא שֶׁעֵינֵיהֶם הָיוּ אֲחוּזוֹת וְלֹא הִכִּירוּהוּ.

אָמַר לָהֶם: "מָה הַדְּבָרִים הָאֵלֶּה שֶׁאַתֶּם מִתְדַּיְּנִים בָּהֶם בַּדֶּרֶךְ?"

הַשְּׁנַיִם נֶעֶצְרוּ וְעֶצֶב נָסוּךְ עַל פְּנֵיהֶם.

הבשורה על פי לוקס כד':17-13

למרות ששני אנשים אלה לא נמנו על המעגל הפנימי של תלמידיו, הם היו מחסידיו.

אֶחָד מֵהֶם, קְלִיוֹפָּס שְׁמוֹ, הֵשִׁיב וְאָמַר אֵלָיו: "הַאִם אַתָּה רַק אוֹרֵחַ בִּירוּשָׁלַיִם וְאֵינְךָ יוֹדֵעַ מַה נַּעֲשָׂה בְּתוֹכָהּ בְּיָמִים אֵלֶּה?"

שָׁאַל אוֹתָם: "וּמָה הַדָּבָר?"

אָמְרוּ לוֹ: "מַה שֶּׁקָּרָה לְיֵשׁוּעַ מִנַּצְּרַת שֶׁהָיָה אִישׁ נָבִיא, גִּבּוֹר בְּמַעַשׂ וּבְאֺמֶר לִפְנֵי אֱלֹהִים וְלִפְנֵי כָּל הָעָם. כֺּהֲנֵינוּ הַגְּדוֹלִים וּמַנְהִיגֵינוּ הִסְגִּירוּהוּ לְמִשְׁפַּט מָוֶת וְצָלְבוּ אוֹתוֹ, וַאֲנַחְנוּ קִוִּינוּ כִּי הוּא זֶה אֲשֶׁר עָתִיד לִגְאֺל אֶת יִשְׂרָאֵל. אֲבָל נוֹסָף עַל כָּל זֺאת, כָּעֵת הַיּוֹם הַשְּׁלִישִׁי מֵאָז קָרוּ הַדְּבָרִים הָאֵלֶּה. וּמַה גַּם שֶׁכַּמָּה נָשִׁים מִקִּרְבֵּנוּ הִדְהִימוּ אוֹתָנוּ: בַּבֺּקֶר הַשְׁכֵּם הָיוּ בַּקֶּבֶר וְלֹא מָצְאוּ אֶת גּוּפָתוֹ, וּבָאוּ וְסִפְּרוּ שֶׁאַף רָאוּ בְּחִזָּיוֹן מַלְאָכִים אֲשֶׁר אָמְרוּ כִּי הוּא חַי. אֲחָדִים מֵאִתָּנוּ הָלְכוּ אֶל הַקֶּבֶר וּמְצָאוּהוּ בְּדִיּוּק כְּפִי שֶׁהַנָּשִׁים סִפְּרוּ, אַךְ אוֹתוֹ לֹא רָאוּ."

הבשורה על פי לוקס כד':24-18

השניים נתנו לו תקציר של אירועי היום. ברור שעבור ישוע לא היה בכך משום חדש, אבל הוא המתין בסבלנות שיסיימו. גם לו היו חדשות עבורם.

הֵשִׁיב וְאָמַר לָהֶם: "הוֹי חַסְרֵי דַעַת וְכִבְדֵי לֵב מֵהַאֲמִין בְּכָל אֲשֶׁר דִּבְּרוּ הַנְּבִיאִים! הֲרֵי עַל הַמָּשִׁיחַ הָיָה לִסְבֺּל אֶת כָּל זֺאת וּלְהִכָּנֵס אֶל תִּפְאֶרֶת כְּבוֹדוֹ!" הוּא הֵחֵל מִמֺּשֶׁה וּמִכָּל הַנְּבִיאִים וּבֵאֵר לָהֶם אֶת הַדְּבָרִים הַמְכֻוָּנִים אֵלָיו בְּכָל הַכְּתוּבִים.

הבשורה על פי לוקס כד':27-25

ישוע הסביר להם שעל המשיח היה לסבול, למות, ואחר כך לשוב לחיים. הוא אמר שזה הכרחי - הנביאים הקדומים נבאו על כך. אנו יכולים להיות בטוחים שהדבר עורר כמה הרמות גבה. אך ישוע לא עצר שם. הוא חזר אל כתבי הקודש ולימד אותם על עצמו, החל מבראשית. משם התקדם, צעד צעד, סיפור אחרי סיפור, לאורך כל התנ"ך כולו. היה זה וודאי שיעור מאלף.

כַּאֲשֶׁר הִתְקָרְבוּ אֶל הַכְּפָר שֶׁהָיָה מְגַמַּת פְּנֵיהֶם הוּא הֶעֱמִיד פָּנִים כְּהוֹלֵךְ לוֹ לְדַרְכּוֹ. אַךְ הֵם הִפְצִירוּ בּוֹ בְּאָמְרָם: "הִשָּׁאֵר אִתָּנוּ, כִּי הָעֶרֶב קָרֵב וּכְבָר פָּנָה הַיּוֹם." לְפִיכָךְ נִכְנַס וְנִשְׁאַר אִתָּם. כַּאֲשֶׁר הֵסֵב עִמָּהֶם לָקַח אֶת הַלֶּחֶם, בֵּרֵךְ וּבָצַע אוֹתוֹ וְנָתַן לָהֶם. אָז נִפְקְחוּ עֵינֵיהֶם וְהִכִּירוּהוּ, וְהוּא נֶעְלַם מֵהֶם.

אָמְרוּ זֶה לָזֶה: "הֲרֵי לִבֵּנוּ הָיָה בּוֹעֵר בְּקִרְבֵּנוּ כְּשֶׁדִּבֵּר אֵלֵינוּ בַּדֶּרֶךְ וּפָתַר לָנוּ אֶת הַכְּתוּבִים!"

הבשורה על פי לוקס כד':32-28

אלוהים עצמו הבעיר את שלהבת ההבנה במוחם. הם היו נרגשים!

אוֹתָהּ שָׁעָה קָמוּ וְחָזְרוּ לִירוּשָׁלַיִם.

הבשורה על פי לוקס כד':33

אתם יכולים לתאר לעצמכם את מסעם חזרה העירה כשהם מוארים מדבריו של ישוע ודנים ביניהם מה יאמרו לאחד עשר השליחים*. המסע כולו היה במעלה ההר, אבל הם בטח דחקו בעצמם. היו להם בשורות טובות!

*יהודה איש קריות התאבד.

הֵם מָצְאוּ אֶת הָאַחַד-עָשָׂר מְכֻנָּסִים עִם חַבְרֵיהֶם, וְהַכֺּל אוֹמְרִים כִּי הָאָדוֹן אָכֵן קָם וְנִרְאָה אֶל שִׁמְעוֹן.

הֵם סִפְּרוּ מַה שֶּׁקָּרָה בַּדֶּרֶךְ וְכִי הִכִּירוּהוּ כַּאֲשֶׁר בָּצַע אֶת הַלֶּחֶם.

עוֹדָם מְדַבְּרִים כָּזֺאת וְהוּא עָמַד בְּתוֹכָם. אָמַר לָהֶם: "שָׁלוֹם לָכֶם",

אַךְ הֵם נִבְהֲלוּ וְנִתְמַלְּאוּ פַּחַד, וְחָשְׁבוּ כִּי רוּחַ הֵם רוֹאִים. אָמַר לָהֶם: "מַדּוּעַ נֶחֱרַדְתֶּם וּמַדּוּעַ עוֹלִים סְפֵקוֹת בִּלְבַבְכֶם? רְאוּ אֶת יָדַי וְאֶת רַגְלַי - שֶׁאֲנִי הוּא. מַשְּׁשׁוּנִי וּרְאוּ; הֲרֵי לְרוּחַ אֵין בָּשָׂר וַעֲצָמוֹת כְּמוֹ שֶׁאַתֶּם רוֹאִים בִּי."

וּבְאָמְרוֹ זֺאת הֶרְאָה לָהֶם אֶת יָדָיו וְאֶת רַגְלָיו. מֵאַחַר שֶׁעוֹד לֹא הֶאֱמִינוּ מֵרֺב שִׂמְחָה וְהָיוּ מְלֵאֵי פְּלִיאָה, אָמַר לָהֶם: "הַאִם יֵשׁ לָכֶם פֺּה אֵיזֶה אֺכֶל?" הֵם נָתְנוּ לוֹ חֲתִיכַת דָּג צָלוּי, וְהוּא לָקַח וְאָכַל לְעֵינֵיהֶם.

הוֹסִיף וְאָמַר לָהֶם: "אֵלֶּה דְּבָרַי אֲשֶׁר דִּבַּרְתִּי אֲלֵיכֶם בְּעוֹד שֶׁהָיִיתִי עִמָּכֶם: צָרִיךְ שֶׁיִּתְקַיֵּם כָּל הַכָּתוּב עָלַי בְּתוֹרַת מֺשֶׁה וּבַנְּבִיאִים וּבַתְּהִלִּים."

הבשורה על פי לוקס כד':44-33

התנ"ך מתחלק לשלושה חלקים: תורה, נביאים וכתובים. ישוע הראה לתלמידים כיצד כל אחד מהחלקים הללו מתייחס אליו.

אָז פָּתַח אֶת לְבָבָם לְהָבִין אֶת הַכְּתוּבִים וְאָמַר לָהֶם: "כָּךְ כָּתוּב, שֶׁהַמָּשִׁיחַ יִסְבֺּל וְיָקוּם מִן הַמֵּתִים בַּיּוֹם הַשְּׁלִישִׁי, וּבִשְׁמוֹ תֻּכְרַז תְּשׁוּבָה וּסְלִיחַת חֲטָאִים לְכָל הַגּוֹיִם הָחֵל מִירוּשָׁלַיִם. אַתֶּם עֵדִים לַדְּבָרִים הָאֵלֶּה."

הבשורה על פי לוקס כד':48-45

ישוע הסביר כיצד מותו ותחייתו הם בשורות טובות שיש להפיצן בכל מקום, החל מירושלים.

בטרם נמשיך בסיפורנו אנו רוצים לעצור ולחזור אחורה להתחלה, בדיוק כפי שעשה ישוע עם תלמידיו. אנו רוצים לדעת מה גילה ישוע ביחס לעצמו - מהם אותם דברים הכתובים אודותיו בתורה, בנביאים ובתהילים.

מדוע בדיוק בא ישוע לארץ, ומדוע היה עליו לסבול ולמות כאשר מלכתחילה התכוון לשוב לחיים?

מדוע לא פשוט אמר לאנשים להאמין בו ולא דילג על כל הצליבה?

על מה בעצם היו המוות והתחייה הללו?

החלק האחרון של הפאזל עומד להיות מונח במקומו. כשתבין את החלק הזה, או אז תראה את התמונה כולה.

2 המסר של הדרך לאמאוס

- מבריאת העולם ועד בבל -

על מנת לענות על השאלה "מדוע היה על ישוע למות?" עלינו להתחיל בהתחלה, בדיוק כשם שעשה ישוע בדרך לאמאוס.

אל קדוש

זוכרים כיצד התחיל סיפוּרַנו עם משה מול הסנה הבוער? במקום זה גילה האל העליון את שמו הפרטי - יהוה - האחד הקיים מכח עצמו.

בסנה הבוער אנו גם למדים שהמילה 'קדוש' משמעה - יחיד מסוגו, בלעדי. זה היה חשוב, היות וכתבי הקודש אומרים לנו חזור והגד שיהוה הוא אל קדוש. ככל שהתקדמנו, ראינו דברים רבים על אותו אל יחיד מסוגו ובלעדי. אנו למדים ש:

1. יהוה הוא רוח נצחית

2. אלוהים הוא הוויה קיימת או גוף, עם אופי וטבע, ולא כוח אוניברסאלי או איזו תודעה שמימית או אלוהית מופשטת.

3. יהוה הוא מלך, העליון ביותר, השליט הריבון על הכל.

4. יהוה אלוהים הוא כל-יודע, כל-יכול ונמצא בכל מקום בכל זמן.

5. אלוהים הוא אלוהי הסדר, הוא כונן את חוקי היקום הפיסי וגם את החוקים הרוחניים עליהם הוא שומר בנאמנות.

6. יהוה הוא אל מושלם, בעל טוהר מוסרי ונטול חטא.

7. אלוהים הוא אל צדק, לגמרי הגון בכל מעשיו. הוא השופט אשר לפניו ייתן כל אדם את הדין.

8. אדוני אלוהים הוא אל דואג, כזה שאוהב גם את אלה שאינם ראויים לאהבתו.

9. יהוה הוא אל נאמן - יש לו היסטוריה מהימנה. הוא נותן הבטחות ומקיימן.

10. אלוהים הוא אדיר, ובכל זאת יוצר קשר עם האדם.

11. אלוהים הוא אל אחד - ועם זאת הוא שלוש ישויות - האב, הבן ורוח הקודש.

ראינו ששילוב תכונות אלה של יהוה הוא ההופך אותו לאל אחד ויחיד. המקרא אומר,

אֵין-קָדוֹשׁ כַּיהוָה כִּי אֵין בִּלְתֶּךָ, וְאֵין צוּר כֵּאלֹהֵינוּ׃

שמואל א', ב':2

חיוני שנבין את אופיו של אלוהים, מכיוון שעלינו לדעת מהי זהותו של האחד שמוסמר אל הצלב. כתבי הקודש אומרים שהיה זה יהוה עצמו! אך מדוע? למה שיבחר להיות אדם ולסבול מוות נורא?

עידן של חטא

וודאי תזכרו שמיד אחרי הבריאה, הוליך השטן שליש מההוויות המלאכיות למרד באלוהים. אנו רואים שמרד זה התחיל תקופת רשע בה השטן והחטא שולטים בעולם. על מנת לעזור לנו להבין את טיבעו של החטא, עורך המקרא מספר השוואות מעניינות:

- • מוסרי: החטא הוא היפוכו של מה שנכון מבחינה מוסרית. הוא הדבר השקרי והמוטעה. הוא אי צדק.

- • חברתי: החטא הוא התעלמות וזלזול בסמכות מתוך מחשבה שאנו יודעים טוב יותר מאלוהים. זהו חוסר ציות ומרד.

- • רפואי: החטא כמוהו כמחלה. זהו מצב סופני של הרוח. מעשי חטא אינם אלא סימפטומים של מצב זה.

- • חקלאי: החטא מושווה ל"פרי טוב" שהושחת ("נרקב" או "התקלקל" מילולית).

- • צבאי: החטא כמוהו כקַשָת שהחטיא את מטרתו. כל מחשבה או התנהגות שאינה מושלמת (מרכז המטרה) היא חטא.

- • חוקי: לחטא אין חוק. אלוהים קבע את החוקים, גם את הקטנים ביותר. החטא הוא הפרת החוק.

אנו למדים שעידן החטא לא יימשך לנצח אלא יבוא לסיומו על ידי האדון עצמו…

כִּי בָא כִּי בָא לִשְׁפֹּט הָאָרֶץ, יִשְׁפֹּט-תֵּבֵל בְּצֶדֶק, וְעַמִּים בֶּאֱמוּנָתוֹ׃

תהלים צו':13

אדם וחוה

כשהמשכנו בסיפורנו, ראינו שבתקופה המיידית שלאחר הבריאה שררה חברות מיוחדת בין יהוה לאדם. אלוהים לא ברא את האדם כרובוט, אלא עם רצון משלו, כדי שבהחלטותיו הצייתניות יכבד את אלוהים, בדיוק כשם שבן צייתן מכבד את אביו.

אתם וודאי זוכרים שאדם וחוה נהנו מיתרונות רבים כתוצאה מאותה חברות קרובה, שכן בוראם היה מחויב לרווחתם. כאנשים נקיים מחטא שנבראו בצלמו של אלוהים, הם חיו כחברים בנוכחותו של אלוהים המושלם.

אך אז אדם וחוה חטאו. כיוון שהמאורעות סביב אותה תקרית כוללים בתוכם מרכיבים מהותיים להשלמת התצרף (הפאזל), משתמשים כתבי הקודש במילים רבות עוצמה כדי שנבין את שהתחולל.

המקרא אומר שהאדם בחר לשים מבטחו בשטן במקום ביהוה. האדם הצטרף לשורות צבא המרד של השטן ובכך הפך עצמו לאויבו של אלוהים.

הבחירה הרסה את החברות הייחודית בין האדם לבין יהוה. האדם נהיה מנוכר לאלוהים. אלוהים נראה מרוחק ומנותק.

השטן, בניגוד לאלוהים, איננו חבר טוב לב. השטן מתמרן את האדם בשקרים כדי לגרום לו לעשות את רצונו השטני. האדם הופך להיות עבד לשטן ולחטא.

האדם בחר בשביל המוליך לשממה רוחנית. למרות שינסה דתות רבות ושונות, אף אחת לא תוביל אותו חזרה ליהוה אלוהים. האדם היה אבוד.

בכך שבחר לעצמו את דרכו, לא ציית האדם להוראה האחת שנתן לו אלוהים. ראינו שבכל פעם שאנו שוברים חוק, אנו גם נושאים בתוצאות. כך היה גם במקרה הזה.

יהוה פשט את אדֶרת החברות ולבש את גלימת השופט. כשופט, מצא אלוהים את האדם אשם בהפרת החוק שקבע, וחוטא כנגד אל צדיק.

למעשה, אלוהים הוציא פסק דין כנגד האדם, שטר חוב. האדם נהיה עכשיו לבעל חוב עם מחיר שיש לשלמו. העונש על החטא היה מוות.

משום שצחנת החטא השחיטה את כל הווייתו של האדם, הפריד אלוהים את עצמו מן האנושות. הקשר הקרוב שהיה לאדם עם אלוהים נגמר - הקשר מת.

לכל בן אנוש ציפה מעתה מוות פיסי. מצב בו הרוח נפרדת מהגוף. החיים נפרדו ממשפחה ומחברים.

אחרי שהגוף מת, יתקיים מוות שני. האדם יופרד לעד מיהוה ומביטויי האהבה שלו. קיומו של האדם יוגבל לאגם האש, המקום שהוכן לשטן ולשדים שלו.

המוות על שלושת היבטיו שלטו עתה בחייו של האדם, והוא לא יכול היה לעשות דבר בעניין. הייתה זו מציאות מרה וקשה שכולם חלקו, ושעוררה פחד בכל מי שהינו בר דעת. באופן סופי ומוחלט קובעים כתבי הקודש ש…

…אִישׁ בְּחֶטְאוֹ יָמוּתוּ.

דברי הימים ב', כה':4

מילים ציוריות אלה סייעו לנו להבין עד כמה התרחקה האנושות מאלוהים כתוצאה מחטאם של אדם וחוה. סיכמנו זאת בשלוש שאלות עתיקות יומין:

- • כיצד נוכל לחמוק מהשלכות החטא - מחוב החטא שעלינו לשלם?

- • כיצד נוכל להגיע לצידקה השווה לזו של אלוהים כך שנוכל לשוב ולעמוד במחיצתו?

- • כיצד נוכל להיות בטוחים ששמנו כתוב בספר החיים של השה?

ניסיון נואש

למרות שהאדם נברא בצלם אלוהים, היה עתה הצלם פגום על ידי החטא. זוכרים כיצד ניסו אדם וחוה להסתיר את חטאם בכך שכיסו עצמם בעלי תאנה? ראינו שלמרות שיהוה דחה את מאמציהם, הוא לא הותיר אותם ללא תקווה. הוא תכנן וייסד דרך דרכה תוכל האנושות לשקם את יחסיה עימו. הנה הדברים שעלינו לדעת.

הדרך להתקבל לפני אלוהים

בדיוק כשם שלא יכלו אדם וחוה להתקבל לפני אלוהים באמצעות שינוי במראם החיצוני, כך גם אנו לא יכולים להתקבל לפני אלוהים על ידי חיצוניותנו. אנו עשויים להרשים אחרים במראנו החיצוני, אבל אלוהים יודע מה אנחנו באמת. הוא מכיר את מחשבותינו הכמוסות - את הדברים שאנחנו חושבים ומדמיינים.

אדם וחוה ידעו שהם זקוקים לכְסוּת, אך עלה התאנה היה רעיון מוטעה. הם היו זקוקים ל"בגדים האמיתיים" - לכְסוּת שאלוהים מספק. המקרא אומר:

וַיַּעַשׂ יְהוָה אֱלֹהִים לְאָדָם וּלְאִשְׁתּוֹ כָּתְנוֹת עוֹר וַיַּלְבִּשֵׁם׃

בראשית ג':21

ראינו שכסות פיסית זו סימלה כסות רוחנית. עלי התאנה היו כסחבות בלויות - הן היו מאמצי ההצדקה העצמית של האדם לכיסוי לבבות מזוהמים בחטא. לעומת זאת, כיסויי העור היו בגדים נקיים שאלוהים סיפק ותארו את האדם כמטוהר ומקובל לפני אלוהים.

אך כיצד זה משפיע עלינו היום? פשוט מאד: ממש כשם שבעל חיים מת על מנת לספק לאדם וחוה כסות שתתקבל בעיני אלוהים, כך גם מת ישוע על מנת שנוכל להתקבל לפני אלוהים.

תוך כדי ניסיון להבין את הדברים שאומר להם ישוע, ודאי המטירו עליו התלמידים שאלות רבות. מדוע קבע אלוהים שעל בעל חיים למות עבור אדם וחוה? מדוע פשוט לא הלביש אותם אלוהים בעלים אחרים על פי בחירתו שלו? ומדוע היה על ישוע למות למעננו? האם אין שום דרך אחרת?

ייתכן שישוע המשיך עם סיפורם של קין והבל.

זוכרים כיצד העלו קין והבל קרבן לאלוהים? קין הביא ירקות, אך הבל הביא בעל חיים. אלוהים דחה את מנחתו של קין, אך קיבל את מנחתו של הבל.

קין

המקרא אומר שקין לא האמין באלוהים. היו לו רעיונות משלו כיצד להתנקות מחטא ולהיות מוצדק לפני אלוהים. באותו אופן, גם עולמנו מלא באנשים בעלי רעיונות משלהם אודות אלוהים ועל הדרך לְרָצוֹת אותו - אלוהים מעוצב כרצוננו הוא דבר שבאופנה!

קין פעל על פי מחשבתו ולפי רצונו. אולם הקרבן שהביא לא שיקף את דרכו של אלוהים לטיפול בחטא. ירקות אינם זבים דם. קין התעלם מהעובדה ש…

…בְלֹא שְׁפִיכַת דָּם אֵין מְחִילָה.

האגרת אל העברים ט':22

המנחה שלו לא תארה את מה שישוע עמד לעשות על הצלב. המקרא אומר לנו…

לֹא כְּקַיִן אֲשֶׁר הָיָה מִן הָרַע… מַּעֲשָׂיו הָיוּ רָעִים, אַךְ מַעֲשֵׂי אָחִיו מַעֲשֵׂי צֶדֶק.

אגרת יוחנן הראשונה ג':12

השבר ביחסים לא ניתן היה לשיקום באמצעות גישה כמו זו של קין.

הבל

לעומת זאת, הבל בטח באלוהים כבמושיעו, ואלוהים קיבל את מנחתו מכיוון שהיא המחישה את הדבר שישוע ישיג עבורנו על הצלב.

- • מנחתו תארה כפרה: כשם שחיה נשחטת על מנת להמחיש את האופן בו יספק אלוהים כסות הולמת לאנושות החוטאת, כך מת ישוע כדי בפועל לטהר אותנו. ישוע לא רק כיסה על חטאינו, אלא שמותו הסיר מעלינו את הסחבות הבלויות שלנו (והחליף אותן בכסות טהורה).

כִּרְחֹק מִזְרָח מִמַּעֲרָב הִרְחִיק מִמֶּנּוּ אֶת-פְּשָׁעֵינוּ.

תהלים קג':12

- • מנחתו תארה תחליף: ממש כשם שבעל חיים תמים מת במקום הבל כדי להמחיש כיצד ישולם חוב החטא, כך מת במקומנו ישוע תמים, התשלום הממשי עבור החטא.

הֵן גַּם הַמָּשִׁיחַ מֵת לְכַפָּרַת חֲטָאִים, אַחַת וּלְתָמִיד, הַצַּדִּיק בְּעַד הָרְשָׁעִים, כְּדֵי לְקָרֵב אוֹתָנוּ אֶל הָאֱלֹהִים…

אגרת כיפא הראשונה ג':18

הידידות שנשברה עקב החטא שוקמה עתה דרך מותו של ישוע על הצלב.

אַתֶּם לְפָנִים הֱיִיתֶם נָכְרִים וְאוֹיְבִים…

אֲבָל כָּעֵת עָשָׂה רִצּוּי בְּגוּף בְּשָׂרוֹ עַל-יְדֵי מוֹתוֹ, כְּדֵי לְהַצִּיגְכֶם לְפָנָיו קְדוֹשִׁים, בְּלִי מוּם וּבְלִי דֺּפִי.

אגרת שאול אל הקולוסים א':22-21

כילדיהם של אדם וחוה, נולדנו לעולם כאויבי אלוהים

אך כעת, בזכות מותו הפיסי של ישוע על הצלב, נעשָה פיוס. אנו יכולים לשוב ולהיות חברים. מערכת היחסים השבורה שוקמה.

הערת שוליים 1

נֹח

בימי נח התעלמו בני האדם מקיומו של אלוהים. אך יהוה לא נמנע מלשפוט את בני האדם רק משום שהיתה להם השקפה מוטעית לגבי החיים. המקרא מספר לנו שהם נכחדו.

באותה מידה, אלוהים אומר שישפוט את האנושות כולה מבלי לקחת בחשבון את דעותיה.

אָמַר נָבָל בְּלִבּוֹ, 'אֵין אֱלֹהִים'.

תהלים,יד:1, נג':1

בּוֹטֵחַ בְּלִבּוֹ הוּא כְסִיל…

משלי כח':26

יהוה יאפשר לנו להתעלם ממנו לזמן מה ולדחות את ההצלה שהכין לנו, אבל בסופו של דבר יהיה עלינו להתמודד עם המסקנות שאין להימלט מהן: עלינו לשלם את חוב החטא במחיר חיי הנצח שלנו.

זוכרים כיצד נשמרו נוח ומשפחתו מוגנים בתיבה? הייתה רק תיבה אחת אשר לה דלת אחת יחידה שדרכה ניתן להיכנס ולזכות במקלט מהמבול. לא היתה אפשרות אחרת.

באותה מידה גם ישוע הוא הדרך היחידה לחיי עולם. בדיוק כשם שאת ההצלה ניתן היה להשיג אך ורק בתוך התיבה, כך גם רק באמונה בישוע נוכל להשיג את ההצלה מפני העונש הנצחי. ישוע אמר,

"אֲנִי הַדֶּרֶךְ וְהָאֱמֶת וְהַחַיִּים. אֵין אִישׁ בָּא אֶל הָאָב אֶלָּא דַּרְכִּי."

הבשורה על פי יוחנן יד':6

ישנה דרך אחת בלבד להימלט ממשפט. מי שמתעלמים מדרך זו יעמדו בפני אותו גורל שהיה נחלתם של אלו שלא נשמעו לאזהרותיו של נוח על בוא המבול - מוות נצחי עם כל ההשלכות הכרוכות בו. המקרא לגמרי ברור בנושא זה: ישוע הוא הדרך היחידה לאלוהים.

בבל

זוכרים את אנשי בבל? ראינו שמתוך גאווה עצמית ניסו האנשים לפלס לעצמם דרך לשמים. הם אמרו…

"הָבָה נִבְנֶה-לָּנוּ עִיר וּמִגְדָּל וְרֹאשׁוֹ בַשָּׁמַיִם, וְנַעֲשֶׂה-לָּנוּ שֵׁם…"

בראשית יא':4

בניגוד לכך, המקרא אומר שישוע…

הוּא אֲשֶׁר הָיָה קַיָּם בִּדְמוּת אֱלֹהִים לֹא חָשַׁב לְשָׁלָל הֱיוֹת שָׁוֶה לֵאלֹהִים, אֶלָּא הֵרִיק אֶת עַצְמוֹ, נָטַל דְּמוּת עֶבֶד וְנִהְיָה כִּבְנֵי אָדָם; וְכַאֲשֶׁר הָיָה בְּצוּרָתוֹ כְּאָדָם, הִשְׁפִּיל עַצְמוֹ וְצִיֵּת עַד מָוֶת, עַד מָוֶת בַּצְּלָב.

עַל כֵּן הִגְבִּיהוֹ אֱלֹהִים מְאֺד וְנָתַן לוֹ אֶת הַשֵּׁם הַנַּעֲלֶה עַל כָּל שֵׁם, לְמַעַן תִּכְרַע בְּשֵׁם יֵשׁוּעַ כָּל בֶּרֶךְ, בַּשָּׁמַיִם וּבָאָרֶץ וּמִתַּחַת לָאָרֶץ, וְכָל לָשׁוֹן תּוֹדֶה כִּי יֵשׁוּעַ הַמָּשִׁיחַ הוּא הָאָדוֹן, לְתִפְאֶרֶת אֱלֹהִים הָאָב.

אגרת שאול אל הפיליפים ב':11-6

המקרא אומר שכל האנושות חייבת לבחור:

1. אנו יכולים להיות גאים כמו אנשי בבל, נחושים לעשות שם לעצמנו, ולהחליט בעצמנו על דרכנו לאלוהים, או…

2. אנו יכולים להיות ענווים, ולהכיר בשמו של ישוע כדרך היחידה להתקבל לפני יהוה.[2]

ישנן רק שתי אפשרויות בחירה. שמם של הבוחרים באפשרות הראשונה לא יהיה רשום בספר החיים של השה. ואף על פי כן, המקרא אומר שאחרי מותם יאלצו הם לרדת על ברכיהם ולהודות שישוע הוא יהוה.

דת

זוכרים שבבל הייתה האירוע הדתי המאורגן הראשון במקרא? אמרנו שההגדרה למילה דת היא: ניסיונו של האדם להגיע לאלוהות בתקווה לזכות בחסד או לבטל את העונש (האסון).

אנשי בבל עבדו בפרך, משתמשים בלבנים ובטיט על מנת לבנות שער לשמים. כך גם הדת. היא נוגשֹ (עריץ) הדורש מאמץ מתמיד. היא תובעת מאמצים בלתי נלאים כדי להשֹבּיע את רצון האל, האלים, הרוחות או האלילים. אך כתבי הקודש אומרים לנו שכל המאמצים האלה לא יגשרו על התהום שנפערה בעקבות החטא.

בניגוד לדת, המקרא אומר שהשער האמיתי והיחיד לאלוהים נפתח על ידי יהוה אלוהים בעצמו כאשר ירד, ברוב חסדו, אל האדם באמצעות הופעתו של ישוע המשיח כאדם. כל העבודה שנדרשה על מנת לשקם את מערכת היחסים השבורה הושלמה על ידי ישוע על הצלב.

למרות שהדת מציעה לכאורה הרבה שערים לאלוהים, הרי שישוע אומר שקיימות בחיים רק שתי דרכים.

"הִכָּנְסוּ דֶּרֶךְ הַפֶּתַח הַצַּר, כִּי רָחָב הַפֶּתַח וּמְרֻוַּחַת הַדֶּרֶךְ הַמּוֹלִיכָה לַאֲבַדּוֹן וְרַבִּים הַהוֹלְכִים בָּהּ. אַךְ צַר הַפֶּתַח וְצָרָה הַדֶּרֶךְ הַמּוֹלִיכָה לַחַיִּים וּמְעַטִּים הַמּוֹצְאִים אוֹתָהּ."

הבשורה על פי מתי ז':14-13

כל גבר ואישה נולדים לעולם כשהם פוסעים בדרך הרחבה המובילה לאבדון. זוהי דרך נפוצה ומקובלת ורבים הצועדים בה, אך האדון מזמין אותנו לסור מדרך זו המאוכלסת בצפיפות ולהיכנס בשער הצר, לפסוע בשביל המוביל לחיי נצח. אחד הנביאים כתב על בחירתו:

כִּי כָּל-הָעַמִּים יֵלְכוּ אִישׁ בְּשֵׁם אֱלֹהָיו, וַאֲנַחְנוּ נֵלֵךְ בְּשֵׁם-יְהוָה אֱלֹהֵינוּ לְעוֹלָם וָעֶד.

מיכה ד':5

3 המסר בדרך לאמאוס

- מאברהם ועד פסח (יציאת מצרים) -

כשהסביר ישוע לתלמידיו כיצד הוא הגשים את כתבי הקודש, ודאי הבהב זיק של התלהבות בעיניהם. הכול נשמע פתאום ברור והגיוני. ישוע המשיך בדבריו.

סדום ועמורה

זוכרים כאשר אברהם ולוט הגיעו לארץ כנען וחילקו ביניהם את הארץ? בגלל תאוותו בחר לוט את האזור הפורה ביותר בארץ, אולם בחירתו הובילה אותו להתיישב בעיר החטאים, בסדום. המקרא מספר שאלוהים

…אֶת הֶעָרִים סְדוֹם וַעֲמֺרָה שָׂרַף לְאֵפֶר לְאַחַר שֶׁדָּן אוֹתָן לְמַהְפֵּכָה, בְּשִׂימוֹ אוֹתָן לְדֻגְמָה לָעֲתִידִים לַעֲשׂוֹת רִשְׁעָה…

אגרת כיפא השניה ב':6

המקרא מגדיר "עושי רשעה" כאנשים שאינם בוטחים בישוע.[3]

כְּשֵׁם שֶׁסְּדוֹם וַעֲמֺרָה וְהֶעָרִים הַקְּרוֹבוֹת, אֲשֶׁר בְּדֶרֶךְ דּוֹמָה לָהֶם הִתְמַכְּרוּ לִזְנוּת וְהָלְכוּ אַחַר יְצוּרִים אֲחֵרִים, מֻצָּגוֹת לְדֻגְמָה בְּסָבְלָן דִּין אֵשׁ עוֹלָם.

אגרת יהודה פסוק 7

אלוהים אומר שמשפטו על ערים אלה צריך להזכיר לכיתת הלימוד הגלובאלית שעליו להעניש על כל חטא. אין זה נושא אהוד, אך זה מה שהמקרא מלמד מפורשות.[4] האדם עומד בפני נתק נצחי מאלוהים באגם האש.

יש המתקשים לעכל את תקופת העונש, את עובדת היותו נצחי. ישנם מספר דרכים שונות להביט בכך:

גיהנום הוא תוצאת החטא, ולא הריפּוּי שלו. גיהנום אינו מוסד לעבריינים צעירים. משך השהות בגיהנום אינה עושה את האדם מתאים יותר לגן עדן. מכיוון שכל חטא הוא פגיעה נצחית באל שהוא אינסופי, התוצאה המתאימה חייבת גם היא להיות נצחית.

מכיוון שמושג הזמן קשה לתפישה, הבה נשווה אותו לכסף. הבה נניח שלחוטא מורשע יש מקור עושר בלתי מוגבל. אילו עונשו של אלוהים היה קנס, בכמה היה עליו לקנוס את החוטא כדי שהעונש יהיה צודק? אילו היה הקנס אפילו על סך של 50,000 ש"ח, הרי שלחוטא ישאר עוד כסף רב. קנס בגובה 50,000 ש"ח כלל לא יהווה ענישה. אותו הדבר ניתן לומר על כל סכום של כסף. אפילו אם הקנס היה על סך של מיליארד ש"ח, הרי שעדיין ישארו לחוטא מיליארדים רבים נוספים. העונש יהיה בעל משמעות כלשהי רק כאשר יקנס החוטא בכל אשר לו. כדי שאלוהים יהיה צודק, חייב החוטא להיענש, ורק כאשר החוטא איבד את הכל, הוא איבד משהו. כאשר מחליפים את העושר בזמן, רואים מדוע העונש הוא נצחי.

אברהם ויצחק

זוכרים כיצד הורה אלוהים לאברהם להקריב את בנו יצחק? המקרא מספר שיצחק נקשר והושם על המזבח - הוא היה חסר אונים.

בדיוק כשם שיצחק היה לגמרי חסר אונים ללא יכולת להציל את נפשו, כך כבולים גם אנו על ידי החטא ואין באפשרותנו להושיע את עצמנו מהתוצאות הנצחיות של "כבילה" זו. בדיוק כשם שהונפה הסכין מעל ליצחק, מוכנה להביא מוות, כך מונף עונש החטא מעל חיי כולנו - אנו מרוחקים מרחק פעימת לב אחת בלבד מהמוות השני.

תחליף מלא

המקרא אומר שאברהם נתן אמון בטובו של אלוהים שיספק את הפתרון למצבו הקשה. ויהוה אכן התערב. ברגע האחרון אלוהים דיבר מהשמים ועצר את הסכין.

באותה מידה מתערב אלוהים גם לטובתנו. כשם שאלוהים סיפק את האיִל כתחליף ליצחק, כך סיפק עבורנו אלוהים את האדון ישוע. וכשם שהאיִל מת במקומו של יצחק כך מת ישוע במקומנו. היה עלינו למות ולהיענש על חטאינו, אך ישוע מת ולקח איתו את עונשנו על הצלב. הוא התחליף שלנו.

אם האיל לא היה מת, היה יצחק נענש. אם ישוע לא היה מת, היינו עומדים אנו מול המוות השני.

לאורך כל ההיסטוריה נשא איתו כל אדם שטר חוב, חוב-חטא כבד שעל כל אחד מאיתנו היה לפרוע. הדרך היחידה בה ניתן היה לשלם עבור חוב זה הייתה על ידי מוות נצחי שלנו. האדם היה בעל-חוב.

אבל אז הגיע ישוע. מותו שילם לחלוטין את חוב החטא - של העבר, ההווה והעתיד. לכן קרא ישוע: "נשלם!". "!Tetelestai" החוב שולם!

הר המוריה

אלוהים הורה לאברהם להעלות את יצחק לעולה על הר המוריה. אחרי שיצחק ניצל ממוות, קרא אברהם להר "יהוה יִראֶה" (פירוש המילה "יִראֶה" הוא "יְסָפֵּק", בלשון עתיד). ניתן היה לצפות שאברהם יקרא להר "יהוה רָאָה" (כלומר, "סיפק" בלשון עבר). אך לא כך, הוא קרא לו, "יהוה יִראה". היה זה כאילו הביט אברהם קדימה אל זמן בעתיד כאשר קורבן אחר יינתן - קרבן שיספק הצלה - ישועה מהמוות השני. אלפיים שנה מאוחר יותר, באותו מקום, על אותו הר מוריה, מילא ישוע המשיח את נבואת אברהם והקריב את חייו כתחליף המושלם.

כל אלה היוו בשורות טובות עבור התלמידים. כך צריכים דברים אלו להיות גם בעבורנו. המקרא אומר,

…כָּל מַה שֶּׁנִּכְתַּב מִקֶּדֶם, נִכְתַּב לְהַדְרָכָתֵנוּ, כְּדֵי שֶׁתִּהְיֶה לָנוּ תִּקְוָה מִתּוֹךְ הַסַּבְלָנוּת וְהַנֶּחָמָה שֶׁבַּכְּתוּבִים.

אגרת שאול אל הרומים טו':4

הפסח

זוכרים כשבני ישראל היו עבדים במצרים? אלוהים גאל אותם מידי פרעה בכוח המכות והמגפות הקשות שהמטיר על מצרים. האחרונה הייתה מכת בכורות - מות הבנים הבכורים. אלוהים אמר שאם עם ישראל ימלא אחר דברו, הוא ינצל מאסון זה.

זוכרים שהיה על בני ישראל להקריב שֹה לעולה? ובכן, המקרא אומר, שישוע הוא השֹה לעולה שלנו.

אין זה צירוף מקרים שישוע, מאז מותו, מזוהה עם בעל חי בלתי מזיק זה. על פי הידוע לנו הוא נולד באורווה, מקום בו יכלו הכבשים למצוא מחסה. מבקריו הראשונים היו רועי צאן, אנשים שטיפלו בכבשים ודאגו שלא יאונה להם כל רע. נאמר לנו שבית-לחם, עיר הולדתו, נבחרה על ידי הכוהנים כמקום לגידול כבשים להקרבה בבית המקדש. יוחנן המטביל אמר על ישוע…

"הִנֵּה שֵׂה הָאֱלֹהִים הַנּוֹשֵׂא חַטַּאת הָעוֹלָם."

הבשורה על פי יוחנן א':29

לכן כאשר אנו רואים שישוע מזוהה עם שה הפסח, אל לנו להיות מופתעים. ההקבלות מדהימות.

זוכרים שעל שה הפסח להיות נקי מכל רבב? ישוע היה נקי מכל חטא.

היה על השה להיות ממין זכר. ישוע היה איש.

שה הפסח נשחט ומת במקומו של הבן הבכור. ישוע מת במקומנו, כתחליף לנו.

הדם נמשח על המשקופים בפתחי הבתים. ישוע הקיז את דמו על צלב של עץ.

על בני ישראל היה להיכנס לבתים ולהישאר שם עד אור הבוקר. רק בתוך הבית ניתן היה למצוא הצלה. באותו האופן, רק בבוטחנו בפועלו של ישוע על הצלב נוכל למצוא הצלה מפני מוות נצחי.

המקרא אומר שכאשר ירד האדון לבצע את משפטו, הוא פסח על כל בית אשר בו ראה דם על המשקוף. מדוע? היה זה משום שהמוות כבר התרחש במותו של שה הפסח (הקורבן החלופי).

באותו אופן, אלוהים סיפק דרך כדי שמשפטו על החטא יפסח עלינו, ובעשותו כן, כל המשפט אשר לו אנו ראויים הונח על כתפי ישוע, השה החלופי שלנו.

אלוהים אמר לבני ישראל במפורש שאסור להם לשבור אף עצם מעצמותיו של קרבן שה הפסח בזמן אכילתו. הסיבה לכך היא שהשה הצביע מבעוד מועד על ישוע. גם עצמותיו של ישוע לא נשברו. כאשר באו החיילים הרומים…

…וְרָאוּ שֶׁהוּא כְּבָר מֵת, לֹא שָׁבְרוּ אֶת שׁוֹקָיו.

הבשורה על פי יוחנן יט':33

בעוד התלמידים יושבים ומאזינים לישוע, נתלים במוצא פיו ובהסבריו על חשיבות הפסח, לא יכלו אלא לחשוב על המועד בו נצלב ישוע. היה זה בדיוק ביום שבו נשחט שה הפסח! לא הייתה להם שום דרך לדעת שהכוהנים קיוו להרוג אותו דווקא בתום החג, אבל הם כן ידעו שתכניתו של אלוהים הייתה על העליונה. לא זו בלבד שישוע מת במועד הנכון, הוא מת בשעה התשיעית (3:00 אחה"צ) - בדיוק בשעה בה יש להעלות לעולה את השה בבית המקדש - השעה של קרבן ערבית. הוא מת בדיוק בשעה הנכונה, בהתאם לתוכנית, בדיוק כפי שהמקרא אמר שימות.[5] כתבי הקודש אומרים,

…שֶׁהֲרֵי נִזְבַּח שֵׂה הַפֶּסַח שֶׁלָּנוּ - הַמָּשִׁיחַ.

אגרת שאול הראשונה אל הקורינתים ה':7

חג המצות

במהלך ההכנות לחג הפסח הראשון אמר יהוה אלוהים לבני ישראל…

וְאָכְלוּ… בַּלַּיְלָה הַזֶּה… מַצּוֹת…

שמות יב’:8

ארוחה זו, הנחגגת בחג הפסח, נקראת חג המצות. המקרא משתמש בשמרים לתיאור תכונתו והשפעתו של החטא להתפשט ולחלחל בחיינו. בלילה שלפני צליבתו, אכל ישוע את ארוחת הפסח עם תלמידיו.

לָקַח אֶת הַלֶּחֶם, בֵּרַךְ וּבָצַע וְנָתַן לָהֶם בְּאָמְרוֹ: "זֶה גּוּפִי הַנִּתָּן בַּעַדְכֶם, זֺאת עֲשׂוּ לְזִכְרִי."

הבשורה על פי לוקס כב’:19

הלחם ללא החמץ מתאר את ישוע ללא החטא. בדיוק כפי שהמצה נשברה עבור התלמידים, כך נשבר ישוע על הצלב בעבורנו.

…כֵּן גַּם אֶת הַכּוֹס אַחַר הַסְּעוּדָה, וְאָמַר: "הַכּוֹס הַזֺּאת הִיא הַבְּרִית הַחֲדָשָׁה בְּדָמִי הַנִּשְׁפָּךְ בַּעַדְכֶם."

הבשורה על פי לוקס כב’:20

בדיוק כפי שדם שה הפסח נשפך בִּמקום דמם של הבכוֹרים, כך סימל היין אשר בכוס את דמו של ישוע שנשפך במקומנו. הכוס היתה הסמל של ברית חדשה - הבטחה של חיי נצח לאלו אשר שמם נכתב ב…

…סֵפֶר הַחַיִּים שֶׁל הַשֶּׂה.

ההתגלות כא’:27

תחליף

זוכרים את משחק ההוֹקי? ראינו שכאשר שחקן מסויים שבר את כללי המשחק, הוא נענש. אותו שחקן הורחק אל "תא הענישה" לפרק זמן קצוב. אך במשחק קיימת תפנית מעניינת. כאשר השוער הוא זה שעבר על כללי המשחק, שחקן אחר נכנס לתא הענישה ומשלם את עונשו של השוער! לשוער סופק תחליף.

באותו אופן אנו, בני האדם, שברנו את הכללים של אלוהים. עומדת בפנינו ישיבה נצחית בתא הענישה של גיהנום. אך ישוע לקח את מקומנו. הוא שילם עבורנו את עונשנו. סופק לנו תחליף.

4 המסר בדרך לאמאוס

- מהתורה ועד לאוהל מועד -

זוכרים את עשרת הדברות? בני ישראל חשבו שקל יהיה לציית להם. אך הם גילו שכל ניסיון למלא אחר רשימת "עשה" ו"אל-תעשה" זו לא ישקם את מערכת היחסים השבורה בין האדם לאלוהים.

זֺאת מִפְּנֵי שֶׁבְּמַעֲשֵׂי הַתּוֹרָה לֹא יִצְדַּק לְפָנָיו כָּל בָּשָׂר, כִּי הַתּוֹרָה רַק מְבִיאָה לִידֵי הַכָּרַת חֵטְא.

אגרת שאול אל הרומים ג':20

כיום ישנם אנשים רבים המאמינים שהם יכולים להשביע את רצונו של אלוהים על ידי שמירה של רשימת מצוות עשה ואל תעשה. אולם באמצעות הלימוד שלנו ראינו שאלוהים לא מסתפק בפחות מחיים נטולי כל רבב. אם ניכשלנו ולו פעם אחת בקליעת החץ למרכז המטרה של המושלמות האלוהית, הרי שאיננו מושלמים.

שום בן אנוש לא הצליח לשמור את מצוות אלוהים בשלמותן - כלומר - אף לא אחד מלבד האדון ישוע המשיח. הוא מעולם לא עקף את חוקי התורה או הוציא את עצמו מהכלל.

1. במהלך 30 השנים ומעלה שחי על פני כדור הארץ, ציית ישוע בשלמות וללא דופי לחוקי התורה - הוא היה נקי מכל חטא.

2. וכאשר לקח על עצמו את חטאי העולם, הוא ציית לתביעות התורה במלואן. הוא שילם במלואו את החוב הנדרש - מוות.

אלוהים לא יכול היה להתעלם מהחטא ולהעמיד פנים שמעולם לא התרחש. החטא חייב לבוא על עונשו - המוות חייב לבוא. עד לימיו של ישוע, האדם הקריב בעלי חיים כתשלום בעבור מותו, אך בעלי החיים סיפקו כיסוי חלקי בלבד עבור החטא. בראייה נצחית…

…דַּם פָּרִים וּשְׂעִירִים אֵינוֹ יָכוֹל לְהָסִיר חֲטָאִים.

האגרת אל העברים י':4

כדי שחוב החטא של אדם ישולם במלואו, יש צורך באדם אחר - מישהו בצלמו של אלוהים.

אבל היתה בעיה. זוכרים את הסיפור על שני האנשים שנאבקו בחשיכה בתחתית הבור? הם לא יכלו להציל זה את זה. הם היו זקוקים למושיע שיגיע מחוץ לבור.

אָח לֹא-פָדֹה יִפְדֶּה אִישׁ, לֹא-יִתֵּן לֵאלֹהִים כָּפְרוֹ,

וְיֵקַר פִּדְיוֹן נַפְשָׁם וְחָדַל לְעוֹלָם, וִיחִי-עוֹד לָנֶצַח לֹא יִרְאֶה הַשָּׁחַת.

כלומר: אין איש היכול לפדות את אחיו (אדם אחר) מאלוהים, מכיוון שפדיון נפשו הוא כה יקר וכל מחיר שישלם לעולם לא יספיק כדי לשלם עבור חיי הנצח שלו וכדי שלא יאבד.

תהילים מט:10-8 בתוספת באור

היינו זקוקים למישהו מחוץ לבור שיציל אותנו - מישהו שאין בו חטא - מישהו שאינו לבוש בסחבות בלויות.

רק ישוע ענה על הדרישה. היה בו יותר מאשר צלם אלוהים - הוא היה אלוהים עצמו! והוא גם היה אנושי - כלומר, אדם מושלם. לא זו בלבד שהתאים בכל דרך להיות המושיע שלנו, הוא גם היה מוכן לעשות זאת. במעשה אחד, יוצא דופן, של אהבה נטולת כל אנוכיות,

אֱלֹהִים שָׂם אוֹתוֹ לְכַפָּרָה בְּדָמוֹ, כַּפָּרָה עַל-יְסוֹד אֱמוּנָה. כָּל זֶה כְּדֵי לְהַרְאוֹת אֶת הַצְּדָקָה שֶׁל אֱלֹהִים…

אגרת שאול אל הרומים ג':25

אלוהים ידע שיבוא היום בו ימות ישוע עבור כל החטאים כולם - של העבר, ההווה והעתיד - וישלם את חוב החטא במלואו.

אהבה וצדק

בדרך לאמאוס סיפר ישוע לשליחים שעליו למות. מדוע אמר זאת? מותו היה הכרחי במובן הבא:

- • אילו הרשה יהוה אלוהים לצדק שבאופיו לשלוט באופן בלעדי, הרי שהיה עלינו למות בעצמנו בעבור חטאינו. היה זה מן הצדק, אך אהבתו לא הרשתה זאת.

- • מאידך, אם האהבה בלבד הייתה שולטת באופיו, היה אלוהים מתעלם מחטאינו לנצח. אך דבר זה לא היה אפשרי בגלל טבעו הצודק. החטא תבע התייחסות.

הצלב הוא המקום בו נמצא את הביטוי המלא והמאוזן לחלוטין של שתי תכונותיו אלה של אלוהים - אהבה חסרת גבולות וצדק נצחי - שבאים יחד על סיפוקם. מנקודת מבטו של אלוהים, האהבה והצדק הפכו את הצלב להכרחי.

אֵין אַהֲבָה גְּדוֹלָה מֵאַהֲבָתוֹ שֶׁל הַנּוֹתֵן אֶת נַפְשׁוֹ בְּעַד יְדִידָיו.

יוחנן טו':13

אוּלָם אֱלֹהִים מְגַלֶּה אֶת אַהֲבָתוֹ אֵלֵינוּ בְּכָךְ שֶׁהַמָּשִׁיחַ מֵת בַּעֲדֵנוּ כַּאֲשֶׁר עוֹד הָיִינוּ אֲנָשִׁים חוֹטְאִים.

אגרת שאול אל הרומים ה':8

אוהל מועד

זוכרים כיצד אלוהים הנחה את משה לבנות את אוהל מועד? היה זה תיאור ויזואלי מפורט שנועד לעזור לנו להבין את מה שאלוהים עושה כדי לתקן את הקשר השבור שלנו איתו. זוכרים כיצד הראה אלוהים את נוכחותו בקרב בני ישראל באמצעות עמוד ענן ביום ועמוד אש בלילה? עמוד האש ריחף מעל לארון הברית שבקודש הקודשים.

כניסה אחת

כאשר קרב אדם לאלוהים באוהל מועד, הדבר הראשון שראה היה חומה שמקיפה את החצר ולה פתח אחד בלבד. כפי שזה עתה ראינו, ישנה רק דרך אחת לאלוהים. ישוע אמר,

"אֲנִי הַדֶּרֶךְ וְהָאֱמֶת וְהַחַיִּים. אֵין אִישׁ בָּא אֶל הָאָב אֶלָּא דַּרְכִּי."

הבשורה על פי יוחנן יד':6

מזבח הנחושת

משנכנס אדם לאוהל מועד, הפריט הראשון שראה היה מזבח הנחושת, תזכורת לכך שקשר נכון עם אלוהים אפשרי רק באמצעות קרבן דם. אותו עיקרון חל גם עלינו. קשר נכון עם אלוהים אפשרי רק באמצעות ישוע, שהקריב את חייו במקומנו.

כאשר חשבו בני ישראל על המזבח, הם חשבו עליו כעל מקום של מוות. באותו אופן, כאשר האנשים בימיו של ישוע חשבו על הצלב, הם חשבו עליו כעל הדרך הרשמית להוצאה להורג - היה זה מקום של מוות.

אפילו השוואה קצרה בין שני מקומות מוות אלה - מזבח הנחושת והצלב - מראָה כיצד הגשים ישוע באופן מלא את התיאור הקשה אותו המחישו קורבנות אוהל מועד.

כשם שהמזבח היה כלי עזר ויזואלי שהזכיר לבני ישראל את מה שנדרש כדי לסלק את חוב החטא, כך גם מזכיר לנו הצלב, שישוע שילם עבורנו את עונשו של החטא.

המנורה

זוכרים כיצד אמר אלוהים למשה להכין מנורה מזהב טהור שתאיר את הקודש? זהו תאור של ישוע אשר אמר,

"אֲנִי אוֹר הָעוֹלָם. אִישׁ הַהוֹלֵךְ אַחֲרַי לֹא יִתְהַלֵּךְ בַּחֺשֶׁךְ, אֶלָּא אוֹר הַחַיִּים יִהְיֶה לוֹ."

הבשורה על פי יוחנן ח':12

ישוע הוא אור החיים, והוא רוצה לגאול את בני האדם מחשיכת החטא אל האור שבחיי נצח.

השולחן שעליו הלחם

זוכרים כיצד אמר אלוהים למשה לבנות שולחן ולשים עליו שתים-עשרה ככרות לחם, אשר כל אחת מהן מייצגת את אחד משנים עשר השבטים של בני ישראל? גם זו תמונה של ישוע אשר אמר,

"אֲנִי הוּא לֶחֶם הַחַיִּים."

הבשורה על פי יוחנן ו':35

בדיוק כשם ששתים-עשרה ככרות הלחם בטאו מִחְיָה מספקת עבור כל אחד ואחד מבני ישראל, כך גם ישוע, כלחם החיים, מציע לנו חיי עולם.

"אָמֵן אָמֵן אֲנִי אוֹמֵר לָכֶם, הַמַּאֲמִין יֵשׁ לוֹ חַיֵּי עוֹלָם. אֲנִי הוּא לֶחֶם הַחַיִּים."

הבשורה על פי יוחנן ו':48-47

הפרוכת

חשבו שוב על ההנחיות שנתן אלוהים למשה לתלות וילון עבה שיפריד בין הקודש לבין קודש הקודשים. לבני אדם חוטאים נאסרה הכניסה אל נוכחותו הקדושה של אלוהים.

בדומה לכך, כתבי הקודש אומרים לנו שאנו מופרדים מאלוהים - אנו מרוחקים ממנו ומאהבתו.

אך אז הגיע ישוע. כאשר מת על הצלב, נקרע הוילון לכל אורכו. שום אדם לא יכול היה לקרוע את הפרוכת, אבל אלוהים קרע אותה כדי לתאר כיצד גופו של ישוע "נקרע" למענך ולמעני. כאשר אנו שמים בו את בטחוננו, חטאינו נסלחים ואנו יכולים להיכנס בבטחה אל נוכחות אלוהים. מערכת היחסים שוקמה.

לָכֵן, אַחַי, מִכֵּיוָן שֶׁיֵּשׁ לָנוּ בִּטָּחוֹן לְהִכָּנֵס אֶל הַקֺּדֶשׁ בְּדַם יֵשׁוּעַ, בְּדֶרֶךְ חֲדָשָׁה וְחַיָּה אֲשֶׁר הוּא חָנַךְ לָנוּ דֶּרֶךְ הַפָּרֺכֶת, שֶׁהִיא בְּשָׂרוֹ… נִתְקָרְבָה נָא בְּלֵבָב שָׁלֵם וּבִמְלוֹא וַדָּאוּת הָאֱמוּנָה…

האגרת אל העברים י':20-19, 22

אֲבָל כָּעֵת, בַּמָּשִׁיחַ יֵשׁוּעַ, אַתֶּם הָרְחוֹקִים בֶּעָבָר, נִהְיֵיתֶם קְרוֹבִים עַל-יְדֵי דַּם הַמָּשִׁיחַ.

אגרת שאול אל האפסים ב':13

לא התקבלנו חזרה על תקן של חברים בלבד. כתבי הקודש אומרים לנו שהתקבלנו אל משפחתו של אלוהים באופן שלם ומלא - הם אומרים שאומצנו.

בעולם הרומי של ימי ישוע, אימוץ היה הטקס החוקי להקדשת והסמכת הילד\ה כבן\בת משפחה. בחברה המודרנית שלנו, ילד שנולד לתוך משפחה מוכר אוטומטית כבעל כל הזכויות שיש לאותה משפחה, הוא מוכר כיורש אותנטי וחוקי. אך בעולם שבו לגברים היו מספר נשים, פילגשים ומאהבות, וכמו כן גם ילדים מקרב עבדיהם, הילד הביוליוגי לא נחשב ליורש חוקי עד שלא נחנך ואומץ לבן בטכס ייחודי.

כך גם אנחנו. אנו, שהיינו פעם מרוחקים מאהבת אלוהים, נעשינו כעת שייכים למשפחת אלוהים - מאומצים כבנים. אנו יורשי השמים - שייכים כל כולנו לאלוהים.

וְכֵיוָן שֶׁאַתֶּם בָּנִים, אֱלֹהִים נָתַן בִּלְבַבְכֶם אֶת רוּחַ בְּנוֹ הַקּוֹרֵאת "אַבָּא, אָבִינוּ". לְפִיכָךְ אֵינְךָ עֶבֶד עוֹד, כִּי אִם בֵּן; וְאִם בֵּן, אֲזַי גַּם יוֹרֵשׁ מִטַּעַם אֱלֹהִים.

אגרת שאול אל הגלטים ד':7-6

כיסוי הכפורת

כיסוי הכפורת היה אותו מכסה על ארון הברית הממוקם בקודש הקודשים. לכאן היה הכוהן הגדול מביא פעם בשנה, ביום הכיפורים, את הדם. אלוהים סיפק לבני ישראל דרך להימלט ממשפט החטאים באמצעות דמו הנשפך של שה תמים.

בדומה לכך, ישוע הוא עתה כיסוי הכפורת שלנו ובאמצעות דמו, סיפק אלוהים עבורנו דרך להימלט ממוות נצחי. לכל מי שמאמין בו אלוהים אומר,

"וְלַעֲוֹנָם וּלְחַטָּאתָם לֹא אֶזְכָּר-עוֹד." וּבְמָקוֹם שֶׁהַלָּלוּ נִסְלָחִים אֵין עוֹד קָרְבָּן עַל חֲטָאִים.

האגרת אל העברים י':18-17

עם מותו של ישוע על הצלב מת השה האחרון לעולה. מעתה אין עוד צורך להציע עולות וזבחים מכל סוג שהוא, שכן…

…מְקֻדָּשִׁים אֲנַחְנוּ עַל-יְדֵי הַקְרָבַת גּוּפוֹ שֶׁל יֵשׁוּעַ הַמָּשִׁיחַ פַּעַם אַחַת וּלְתָמִיד.

כָּל כֺּהֵן עוֹמֵד יוֹם יוֹם לְשָׁרֵת בַּקֺּדֶשׁ וּמַקְרִיב פְּעָמִים רַבּוֹת אֶת אוֹתָם הַקָּרְבָּנוֹת אֲשֶׁר אַף פַּעַם אֵינָם יְכוֹלִים לְהָסִיר חֲטָאִים. אֲבָל זֶה, לְאַחַר שֶׁהִקְרִיב קָרְבָּן אֶחָד עַל הַחֲטָאִים, יָשַׁב לִימִין הָאֱלֹהִים לְתָמִיד.

האגרת אל העברים י':12-10

אלוהים קיבל את קורבן החיות מתוך הסתכלות קדימה אל העתיד, לזמן בו ישוע ימות כקורבן האחרון והסופי. כפי שראינו קודם לכן, במותו על הצלב, ישוע עשה יותר מאשר לכסות על החטא לשנה אחת. הוא כיסה אותו מעיני אלוהים לתמיד. על הצלב הוא זעק "נִשְלם!" !Tetelestai - קורבן השה האחרון והסופי נמצא.

נבואה

מוקדם יותר ראינו את הדיוק המופלא של הנבואה במקרא. ישוע עצמו אמר,

"אַל תַּחְשְׁבוּ שֶׁבָּאתִי לְבַטֵּל אֶת הַתּוֹרָה אוֹ אֶת הַנְּבִיאִים."

הבשורה על פי מתי ה':17

המילים "התורה או את הנביאים" הן הדרך המקראית להתייחס לכל התנ"ך. הפסוק ממשיך ואומר,

"לֹא בָּאתִי לְבַטֵּל כִּי אִם לְקַיֵּם. אָמֵן. אוֹמֵר אֲנִי לָכֶם, עַד אֲשֶׁר יַעַבְרוּ הַשָּׁמַיִם וְהָאָרֶץ אַף יוֹד אַחַת אוֹ תָּג אֶחָד לֹא יַעַבְרוּ מִן הַתּוֹרָה בְּטֶרֶם יִתְקַיֵּם הַכֺּל."

הבשורה על פי מתי ה':18-17

המילים 'יוד' או 'קוץ' מתייחסים לאותיות או לסימנים באלף-בית. כוונתו של ישוע היא שהמימוש שלו את כתבי הקודש יושלם עד לפרט האחרון שבהם. במונחים אלפביתיים - עד לאות האחרונה - ואפילו עד לחלק הכי קטן ממנה.

אני זוכר שיחה עם מנתח כירורגי שלקח חלק בסקירה כוללת של המקרא בדומה למה שאתם קוראים כעת. הוא אמר לי שבתחילה ראה בסיפורי הבריאה, אדם וחוה, נוח וכו' כסיפורים אגדתיים. אך ככל שהתקדם הלימוד, והוא נוכח כיצד מתממשים סיפורי המקרא בישוע, הגיע לכלל הכרה, "שכל זה לא יכול היה להתרחש באופן מקרי". הוא סיפר לי כיצד חזר אחורנית במחשבתו וקיבל כאמיתות את כל אותם סיפורים שהטיל בהם ספק בעבר.

אמרנו קודם לכן שמימוש הנבואות הוא דרכו של אלוהים להדהים אותנו, כדי שנקשיב למסר המקראי כולו, לחלק שדן בגאולה מהמוות.

5 המסר בדרך לאמאוס

- מנקדימון ועד לתחייה -

במהלך שירותו על פני האדמה, הבהיר ישוע שהאנושות נתונה בבעיה וזקוקה למושיע. המקרא אומר,

כֻּלָּנוּ כַּצֹּאן תָּעִינוּ אִישׁ לְדַרְכּוֹ פָּנִינוּ וַיהוָה הִפְגִּיעַ בּוֹ אֵת עֲוֺן כֻּלָּנוּ׃

ישעיה נג':6

ראינו שכבר מימי בראשית בחר האדם לנהוג על פי דרכו ולקח את השביל המוביל לשממה רוחנית. המקרא אומר שהאדם הוא אבוד.

אולם אז הגיע האדון ישוע כדי למצוא ולהשיב אותנו. בהיותו על פני האדמה, סיפר ישוע משל שמתאר את דאגתו של אלוהים.

"מִי מִכֶּם הָאִישׁ שֶׁיֵּשׁ לוֹ מֵאָה כְּבָשִׂים וּכְשֶׁאוֹבֵד לוֹ אֶחָד מֵהֶם לֹא יַעֲזֺב אֶת הַתִּשְׁעִים וְתִשְׁעָה בַּמִּדְבָּר וְיֵלֵךְ אַחֲרֵי הָאוֹבֵד עַד שֶׁיִּמְצָאֵהוּ?

וְכַאֲשֶׁר יִמְצָאֵהוּ יָשִׂים אוֹתוֹ עַל כְּתֵפָיו בְּשִׂמְחָה, וּכְשֶׁיָּבוֹא הַבַּיְתָה יִקְרָא לִידִידָיו וְלִשְׁכֵנָיו וְיֺאמַר, 'שִׂמְחוּ אִתִּי, כִּי מָצָאתִי אֶת הַכֶּבֶשׂ שֶׁלִּי שֶׁאָבַד.'

אוֹמֵר אֲנִי לָכֶם, כָּךְ תִּהְיֶה שִׂמְחָה בַּשָּׁמַיִם עַל חוֹטֵא אֶחָד שֶׁחוֹזֵר בִּתְשׁוּבָה, יוֹתֵר מֵאֲשֶׁר עַל תִּשְׁעִים וְתִשְׁעָה צַדִּיקִים שֶׁאֵינָם צְרִיכִים לִתְשׁוּבָה."

הבשורה על פי לוקס טו':7-4

ראינו שהמילה חרטה נושאת משמעות של שינוי בגישה (במחשבה). מונח זה מאד רחב ולעיתים מבלבלים אותו עם סיגוף או צער.[6] אך לא לכך הכוונה. מדובר בשינוי בחשיבה.

- • האם האדם יודה בכך שהוא חוטא חסר תקנה?

- • האם יפסיק לסמוך על עצמו, על דעותיו וחכמתו, וישים את מבטחו בישוע המשיח?

- • האם ישנה את אמונתו בדתו ובאליליו לאמונה ביהוה לבדו?

תשובה חיובית לכל אחת מהשאלות הללו תהיה כרוכה בשינוי גישה ומחשבה. החרטה קשורה לאמונה. כשמישהו מאמין, הוא מתחרט (חוזר בתשובה). הוא עובר מחוסר אמונה לאמונה, ממתן אמון בעצמו למתן אמון באדון ישוע, מאמונה בדת לאמונה במשיח. הוא עובר שינוי מחשבתי. המקרא אומר ש…

…כָּךְ יֵשׁ שִׂמְחָה לִפְנֵי מַלְאֲכֵי אֱלֹהִים עַל חוֹטֵא אֶחָד שֶׁחוֹזֵר בִּתְשׁוּבָה.

בשורה על פי לוקס טו':10

חרטה ושמחה

הסיבה לשמחה זו ברורה מאליה. חשבו על המחיר. ישוע אמר,

"אֲנִי הָרוֹעֶה הַטּוֹב. הָרוֹעֶה הַטּוֹב נוֹתֵן אֶת נַפְשׁוֹ בְּעַד הַצֺּאן."

הבשורה על פי יוחנן י':11

מותו עבורנו היה כרוך בהקרבה שאין לה שיעור. כאשר היה על הצלב קרא ישוע,

"אֱלָהִי, אֱלָהִי, לְמָה שְׁבַקְתָּנִי?" שֶׁתַּרְגּוּמוֹ "אֵלִי, אֵלִי, לָמָה עֲזַבְתָּנִי?"

הבשורה על פי מרקוס טו':34

ישוע לא מת מוות פיסי בלבד, היה גם מימד רוחני למותו. החטא גורם לפירוד. באותן שעות נואשות על הצלב הפנה אלוהים האב עורף לבנו. הדבר וודאי שבר את לבו האוהב, אך מתוקף קדושתו לא יכול היה אלוהים להביט בישוע כאשר זה לקח על עצמו את חטאינו. המקרא אומר שהשמים חשכו למרות שהיה זה אמצע היום. נראה כאילו אלוהים האב לא רצה שהעולם יצפה ביגון ובסבל של בנו, בעוד ישוע לוקח מרצונו על עצמו את חטאינו, נעשה לתחליף קורבן השה שלנו, ומת. אלוהים הרשה זאת; הוא תכנן זאת. החלטתו נבעה מאהבה.

כאשר חוטא מביע חרטה הוא בכך מגיב לאהבה זו. כשחושבים על כל מה שישוע עבר כדי לספק לנו ישועה, לא קשה להבין מדוע גורם הדבר שמחה כה גדולה בשמים!

נקדימון

ישוע דיבר על אהבה גדולה זו בשיחתו עם נקדימון. נקדימון היה זקוק לשינוי בחשיבה. הוא חשב שהוא מוצדק בעיני אלוהים, אך ישוע הבהיר לו שהוא חוטא. היה עליו להפסיק לבטוח בצדקתו שלו, ובמקום זאת להתחיל לתת אמון במשיח. ישוע אמר לנקדימון,

"כִּי כֺּה אָהַב אֱלֹהִים אֶת הָעוֹלָם עַד כִּי נָתַן אֶת בְּנוֹ יְחִידוֹ לְמַעַן לֹא יֺאבַד כָּל הַמַּאֲמִין בּוֹ, אֶלָּא יִנְחַל חַיֵּי עוֹלָם. הֵן הָאֱלֹהִים לֹא שָׁלַח אֶת בְּנוֹ אֶל הָעוֹלָם לִשְׁפֺּט אֶת הָעוֹלָם, אֶלָּא כְּדֵי שֶׁיִּוָּשַׁע הָעוֹלָם עַל-יָדָיו."

הבשורה על פי יוחנן ג':17-16

אלוהים הבטיח חיי נצח לא רק לנקדימון, אלא לכל מי שמאמין בו. כפי שאנו יודעים, לאלוהים היסטוריה ארוכה של שמירת הבטחותיו. לא הייתה לו כל כוונה להרוס את המוניטין שלו על נקדימון - או על כל אחד מאיתנו, לצורך העניין. ישוע המשיך בדבריו,

"הַמַּאֲמִין בּוֹ אֵינֶנּוּ נִדּוֹן. מִי שֶׁאֵינֶנּוּ מַאֲמִין כְּבָר נִדּוֹן, מִפְּנֵי שֶׁלֹּא הֶאֱמִין בְּשֵׁם בֶּן-הָאֱלֹהִים הַיָּחִיד."

הבשורה על פי יוחנן ג':18

ישוע אמר שאדם נולד לעולם כשהוא "כבר נדון". אין לנו מערכת יחסים עם אלוהים; גופנו ימות בסופו של דבר, ואחרי מותנו הפיסי ניקח חלק במוות השני שהוא פסק דין נצחי באגם של אש.

אך ישוע שילם את חוב החטא שלנו במותו שלו. וישוע לא נשאר מת - הוא חזר לחיים. כאשר אנחנו בוטחים בו, גם בנו מתחילים חיים רוחניים ונצחיים. המקרא מדבר על כך כעל לידה מחדש. זוהי הנקודה בה אנו, כמאמינים חדשים, יכולים להיות בטוחים ששמותינו נכתבים בספר החיים של השה.

וּבִהְיוֹתְכֶם מֵתִים בְּפִשְׁעֵיכֶם… (אלוהים) הֶחֱיָה אֶתְכֶם עִמּוֹ (עם המשיח) הוּא סָלַח לָנוּ עַל כָּל פְּשָׁעֵינוּ…

אגרת שאול אל הקולוסים ב':13

אֲבָל אֱלֹהִים הַמָּלֵא רַחֲמִים אָהַב אוֹתָנוּ, וּבְאַהֲבָתוֹ הָרַבָּה, אַף כִּי מֵתִים הָיִינוּ בִּפְשָׁעֵינוּ (בחטאינו), הֶחֱיָנוּ עִם הַמָּשִׁיחַ…

אגרת שאול אל האפסים ב':5-4

פדויים

במשך מאות בשנים היה האדם עֶבד לרצונו של השטן. באמצעות שקרים בוטים וחיקוי האמת, אפילו עד כדי הכחשת קיומו שלו, תמרן השטן את בני האדם למטרותיו שלו. אך גם ללא השפעת השטן, לא יכול היה האדם לחיות חיים מושלמים. האדם היה עֶבד לחטא.

אלא שאז הגיע ישוע ופדה (גאל) אותנו. קשה לנו להבין את המשמעות העשירה הטמונה במילה זו אם איננו מבינים את הקשר שלה לעבדות הקדומה. הרשו לי להסביר.

אדם עשיר היה הולך לשוק העבדים כדי לקנות לו עבד. שם היה רואה את השבויים כבולים בשלשלאות, מושפלים, שבורים, כשלכל אחד מהם תוית מחיר משלו. העשיר היה משלם את הסכום הנדרש, והעבד היה הופך לרכושו. עד כאן לא היה בכך משום חריגה מהנורמה, אלא שעכשיו מקבל הסיפור תפנית מפתיעה. במצבים נדירים היה הבעלים החדשים מוציא את עבדו החדש אל מחוץ לשוק העבדים, שובר את השלשלאות הכובלות אותו ומוציא אותו לחופשי. כאשר דבר כזה קרה, נאמר על העבד שהוא נפדה.

זה מה שעשה ישוע עבורנו. היינו כבולים בשלשלאות החטא והשטן בשוק העבדים של החיים. היינו חסרי אונים בכדי לפדות את עצמנו. ואז בא ישוע וקנה אותנו, כשהוא משלם את המחיר בדמו שלו. הוא הוציא אותנו משוק העבדים, שבר את השלשלאות ושלח אותנו לחופשי.

שֶׁהֲרֵי יוֹדְעִים אַתֶּם כִּי לֹא בְּדָבָר נִשְׁחָת, לֹא בְּכֶסֶף וְלֹא בְּזָהָב, נִפְדֵּיתֶם מִדַּרְכְּכֶם הַתְּפֵלָה שֶׁנְּחַלְתֶּם מֵאֲבוֹתֵיכֶם, כִּי אִם בְּדָם יָקָר שֶׁל שֶׂה תָּמִים שֶׁאֵין בּוֹ מוּם, בְּדָמוֹ שֶׁל הַמָּשִׁיחַ

אגרת כיפא הראשונה א':19-18

הַמָּשִׁיחַ פָּדָה אוֹתָנוּ מִקִּלְלַת הַתּוֹרָה בְּכָךְ שֶׁהָיָה לִקְלָלָה בַּעֲדֵנוּ - שֶׁכֵּן הַכָּתוּב אוֹמֵר, "קִלְלַת אֱלֹהִים תָּלוּי עַל-עֵץ".

אגרת שאול אל הגלטים ג':13

שֶׁבְּדָמוֹ יֵשׁ לָנוּ הַפְּדוּת, סְלִיחַת הַחֲטָאִים כְּפִי עֺשֶׁר חֶסֶד הָאֱלֹהִים.

אגרת שאול אל האפסים א':7

הקרבה מרצון

הרומאים הואשמו בהוצאתו להורג של ישוע, והמנהיגים הדתיים בכך שלחצו עליהם לעשות זאת. במהלך המאות שחלפו התמודדו היהודים עם רדיפות עצומות ואיומות על בסיס ההנחה שכל האירוע המצער הזה קרה באשמתם. תפיסות אלו מוטעות לחלוטין. האמת היא שחטאי כל העולם הם האחראים לצליבתו של ישוע. יתרה מזו, המקרא קובע מפורשות שהיה זה ישוע עצמו שהתנדב להקריב את חייו למעננו.

התחייה

אכן, ישוע מת, אך לא נותר מת - הוא חזר לחיים בתום שלושה ימים.

"מִשּׁוּם כָּךְ אוֹהֵב אוֹתִי הָאָב: מִשּׁוּם שֶׁאֲנִי נוֹתֵן אֶת נַפְשִׁי וְאֶקַּח אוֹתָהּ שׁוּב. אִישׁ לֹא נָטַל אוֹתָהּ מִמֶּנִּי, אֶלָּא שֶׁאֲנִי נוֹתֵן אוֹתָהּ מֵעַצְמִי. יֵשׁ לִי סַמְכוּת לָתֵת אוֹתָהּ וְיֵשׁ לִי סַמְכוּת לָקַחַת אוֹתָהּ שׁוּב. אֶת הַמִּצְוָה הַזֺּאת קִבַּלְתִּי מֵאֵת אָבִי."

הבשורה על פי יוחנן י':18-17

התחייה הייתה עדות רבת עוצמה לכך שאופיו הצודק של אלוהים נתרצה על ידי מות ישוע עבורנו. התשלום בוצע במלואו והתקבל כמספק! מלתעות הקבר לא יכלו להמשיך ולאחוז בו. בנצחיותו ובקדושתו ניצח ישוע את המוות! הוא שבר את אחיזתו של החטא, הביס את כוחו של השטן וביטל את הסופיות האיומה של המוות.

וְכֵיוָן שֶׁלַּיְלָדִים הָיְתָה שֻׁתָּפוּת שֶׁל בָּשָׂר וָדָם, כְּמוֹ כֵן גַּם הוּא שִׁתֵּף עַצְמוֹ בְּבָשָׂר וָדָם כְּדֵי שֶׁיַּשְׁבִּית עַל-יְדֵי מוֹתוֹ אֶת זֶה שֶׁבְּיָדוֹ מֶמְשֶׁלֶת הַמָּוֶת - הוּא הַשָּׂטָן, וִישַׁחְרֵר אֶת אֵלֶּה שֶׁבִּגְלַל אֵימַת הַמָּוֶת הָיוּ נְתוּנִים לְעַבְדוּת כָּל יְמֵי חַיֵּיהֶם.

האגרת אל העברים ב':15-14

תחושה של תבוסה ודאי שטפה והכריעה את השטן כאשר קם ישוע מן המתים. כשהצליח לפתות את יהודה איש קריות לבגוד בישוע, חשב השטן שניצח. והנה הובס במשחק שהוא עצמו שיחק. הכלי החזק ביותר שלו - המוות - איבד את עוקצו.

המשפט האחרון

למרות שהשטן הוא עדיין כוח שיש לקחתו בחשבון בעידן המושחת בו אנו חיים, הרי שקרֵב היום שבו יהוה אלוהים ישליכהו לגהינום, ל"ערימת הזבל" של היקום.

וְהַשָּׂטָן אֲשֶׁר הִדִּיחָם הֻשְׁלַךְ אֶל אֲגַם הָאֵשׁ וְהַגָּפְרִית… וְהֵם יְעֻנּוּ יוֹמָם וָלַיְלָה לְעוֹלְמֵי עוֹלָמִים.

ההתגלות כ':10

השטן ומלאכיו יושלכו…

…אֶל אֵשׁ עוֹלָם הַמּוּכָנָה לַשָּׂטָן וּלְמַלְאָכָיו.

הבשורה על פי מתי כה':41

ואז אלו שדחו מעליהם את ישוע כמושיע יתייצבו בבית הדין של אלוהים.

רָאִיתִי כִּסֵּא לָבָן גָּדוֹל וְאֶת הַיּוֹשֵׁב עָלָיו אֲשֶׁר נָסוּ מִפָּנָיו הָאָרֶץ וְהַשָּׁמַיִם, וּמָקוֹם לֹא נִמְצָא לָהֶם.

וְרָאִיתִי אֶת הַמֵּתִים, הַקְּטַנִּים וְהַגְּדוֹלִים, עוֹמְדִים לִפְנֵי הַכִּסֵּא וּסְפָרִים נִפְתְּחוּ. גַּם סֵפֶר אַחֵר נִפְתַּח, סֵפֶר הַחַיִּים. וְהַמֵּתִים נִשְׁפְּטוּ מִתּוֹךְ הַדְּבָרִים הַכְּתוּבִים בַּסְּפָרִים, לְפִי מַעֲשֵׂיהֶם. הַיָּם נָתַן אֶת הַמֵּתִים אֲשֶׁר בּוֹ, מָוֶת וּשְׁאוֹל נָתְנוּ אֶת מֵתֵיהֶם, וְאִישׁ אִישׁ נִשְׁפְּטוּ לְפִי מַעֲשֵׂיהֶם. הַמָּוֶת וְהַשְּׁאוֹל הֻשְׁלְכוּ אֶל אֲגַם הָאֵשׁ. זֶהוּ הַמָּוֶת הַשֵּׁנִי - אֲגַם הָאֵשׁ. וּמִי שֶׁלֹּא נִמְצָא כָּתוּב בְּסֵפֶר הַחַיִּים, הֻשְׁלַךְ אֶל אֲגַם הָאֵשׁ.

ההתגלות כ':15-11

כאשר ישלים היושב על הכסא הלבן והגדול את משפטו, יבקיע השחר על עידן חדש בו יחיו כל פדויי אלוהים עם יהוה לנצח.

…וַאֲנַחְנוּ מְחַכִּים, עַל-פִּי הַבְטָחָתוֹ, לְשָׁמַיִם חֲדָשִׁים וּלְאֶרֶץ חֲדָשָׁה אֲשֶׁר צֶדֶק יִשְׁכֺּן בָּם.

אגרת כיפא השניה ג':13

עידן חדש

אחד מארבעים הנביאים אשר זכה בהצצה אל הזמן העתיד לבוא, כתב:

רָאִיתִי שָׁמַיִם חֲדָשִׁים וְאֶרֶץ חֲדָשָׁה, כִּי הַשָּׁמַיִם הָרִאשׁוֹנִים וְהָאָרֶץ הָרִאשׁוֹנָה עָבְרוּ וְהַיָּם אֵינֶנּוּ עוֹד…

רָאִיתִי אֶת עִיר הַקֺּדֶשׁ, יְרוּשָׁלַיִם הַחֲדָשָׁה, יוֹרֶדֶת מִן הַשָּׁמַיִם מֵאֵת הָאֱלֹהִים, מוּכָנָה כְּכַלָּה מְקֻשֶּׁטֶת לְבַעֲלָהּ. וְשָׁמַעְתִּי קוֹל גָּדוֹל מִן הַכִּסֵּא - אוֹמֵר: "הִנֵּה מִשְׁכַּן הָאֱלֹהִים עִם בְּנֵי אָדָם וְיִשְׁכֺּן עִמָּהֶם; הֵמָּה יִהְיוּ לוֹ לְעַם וְהוּא הָאֱלֹהִים יִהְיֶה עִמָּהֶם, וְיִמְחֶה כָּל דִּמְעָה מֵעֵינֵיהֶם

וְהַמָּוֶת לֹא יִהְיֶה עוֹד; גַּם אֵבֶל וּזְעָקָה וּכְאֵב לֹא יִהְיוּ עוֹד, כִּי

הָרִאשׁוֹנוֹת עָבְרוּ."

אָמַר הַיּוֹשֵׁב עַל הַכִּסֵּא: "הִנְנִי עוֹשֶׂה הַכֺּל חָדָשׁ."

ההתגלות כא':1, 5-3

הוא כתב שראה עיר גדולה,

"הֵיכָל לֹא רָאִיתִי בָּהּ, כִּי הֵיכָלָהּ הוּא יהוה אֱלֹהֵי צְבָאוֹת וְהַשֶּׂה. וְהָעִיר אֵינֶנָּה צְרִיכָה לַשֶּׁמֶשׁ וְלַיָּרֵחַ שֶׁיָּאִירוּ בָּהּ, כִּי כְּבוֹד אֱלֹהִים הֵאִיר אוֹתָהּ וְהַשֶּׂה הוּא מְנוֹרָתָהּ…

וְלֹא יִכָּנֵס אֵלֶיהָ כָּל טָמֵא וְעוֹשֵׂה תּוֹעֵבָה וָשֶׁקֶר, כִּי אִם הַכְּתוּבִים בְּסֵפֶר הַחַיִּים שֶׁל הַשֶּׂה."

ההתגלות כא':23-22, 27

עד לאותו היום, ישוע - שה האלוהים - אומר,

"אֲנִי הַשַּׁעַר. אִישׁ אִם יִכָּנֵס דַּרְכִּי - יִוָּשַׁע."

הבשורה על פי יוחנן י':9

ישוע הוא הדלת היחידה לשמים. אין דרך אחרת. כשם שהיתה דלת הצלה אחת בתיבת נוח, כשם שהייתה דלת כניסה אחת לאוהל מועד וכשם שישנו רק שער אחד למכלאת הצאן, כך גם ישוע הוא הדרך האחת והיחידה לאלוהים.

יש המאמינים שניתן לבוא לאלוהים באמצעות דת אחרת, או אולי בכוח שילוב כלשהו של מספר דתות, אך המקרא לא משאיר שום פתח להגיע לאלוהים בדרך אחרת. בעידן של תקינות פוליטית כמו זה שלנו, עלול הדבר להישמע כאפליה. אך קולו של המקרא מהדהד בבירור: ישוע הוא הדרך היחידה.

וְאֵין יְשׁוּעָה בְּאַחֵר, כִּי אֵין שֵׁם אַחֵר נָתוּן לִבְנֵי אָדָם תַּחַת הַשָּׁמַיִם, וּבוֹ עָלֵינוּ לְהִוָּשַׁע…

מעשי השליחים ד':12

יש הרואים בכך צרות מוחין, אך אם ברצוני להיות נאמן לטקסט המקראי, הרי שעלי לומר שזה מה שהוא מלמד מפורשות. המקרא גם אומר שאלוהים מאפשר לנו את החופש לדחות את דרכו, אולם אז עלינו לשלם את חוב החטא שלנו באמצעות מוות נצחי. כמובן, אפשר להתכחש לחלוטין לקיומו של אלוהים ולהתעלם לגמרי מהמסר המקראי, אף על פי שזוהי אופציה מסוכנת ביותר.

סובלנות

אף על פי שישוע הבהיר שאין דרך אחרת לאלוהים, הוא לא הטיף לדיכוי אלים של אמונות אחרות. גישתו הייתה ללמד את האמת. האמת חושפת טעויות, ומאותו רגע חופשיים האנשים לעשות את הבחירות שלהם.

בזמן שהאזינו התלמידים לישוע מלמד מהתורה ומהנביאים, היו להם ודאי השערות ותחושות באשר להשלכותיו של המסר. הם חיו באימפריה הרומית. הרומאים גילו סובלנות כלפי דתות אחרות עד לנקודה מסוימת, אך הם גם אחזו באמונה שהקיסר הוא אלוהים. לפיכך, הרומאים לא יגלו התנגדות אם ישוע יוצג כדרך נוספת לאלוהים, אך ללמד את מה שישוע לימד - שהוא הדרך האחת והיחידה - יסכן את חייהם. על פי מקורות שאינם מקראיים, כל אחד-עשר התלמידים, להוציא אחד, הוצאו להורג בגלל המסר הזה. הם מתו על אודות האמת שידעו. התלמיד האחד-עשר הוגלה. דוקטור לוקס כתב שאחד התלמידים אמר,

"הוּא צִוָּה עָלֵינוּ לְהַכְרִיז לָעָם וּלְהָעִיד כִּי אוֹתוֹ שָׂם הָאֱלֹהִים לְשׁוֹפֵט הַחַיִּים וְהַמֵּתִים. עָלָיו כָּל הַנְּבִיאִים מְעִידִים כִּי כָּל הַמַּאֲמִין בּוֹ יְקַבֵּל בִּשְׁמוֹ סְלִיחַת חֲטָאִים."

מעשי השליחים י':43-42

המקרא מלא תיאורים הממחישים מיהו ישוע המשיח ומה עשה. אנו יכולים רק לנחש באיזה מאותם תיאורים השתמש ישוע כאשר לימד את השליחים. יתכן שהשתמש ברוב או בכל אחד מאלו שהצגנו אנחנו. כאשר סיים ללמד, ודאי נפלה דממה בחדר. השאלות שנותרו לתלמידיו של ישוע, השליחים, הן אותן השאלות עימן נותרנו אנו. במי את\ה מאמין\ה - בעצמך, בדתך, ברעיונותיך, במעשיך הטובים, או בעובדה שישוע מת במקומך על מנת לפרוע את חוב החטא שלך?

6 אולם בית הדין

עד עתה ענינו על שתים משלוש השאלות עתיקות היומין:

1. שאלה: כיצד יכולים אנו להימלט מתשלום העונש על חטאינו?

תשובה: על ידי אמונה בישוע ששילם את העונש בעדנו. הוא מת במקומנו.

2. שאלה: כיצד נוכל להיות בטוחים ששמֵנו כתוב בספר החיים של השה?

תשובה: ברגע שבו אנו בוטחים בישוע, אנו יכולים להיות בטוחים ששמותינו בספר החיים.

עתה נתמקד בשאלה עתיקת היומין השלישית.

3. שאלה: כיצד משיגים אנו החוטאים צִדְקָה השווה לְצִדְקָתוֹ של אלוהים כך שנוכל לחיות בשמיים - בנוכחותו? כיצד אנו משיגים "בגדים נקיים"?

גם כאשר חוב-חטאינו שולם הרי שעדיין אין אנו מושלמים. עלינו לדעת כיצד יכול אל צדיק לעשות את החוטא ראוי לחיות בנוכחותו. כדי לתת תשובה לשאלה זו, עלינו ללמוד ולהבין מושג הנקרא הַצְּדָקָה.

מוצדק

ראינו שאלוהים לא שבר את תורתו - הוא שמר את החוקים. על ידי מותו של ישוע, יכול היה אלוהים…

…לְהַרְאוֹת אֶת צִדְקָתוֹ בַּזְּמַן הַזֶּה: שֶׁהוּא צַדִּיק וּמַצְדִּיק אֶת בֶּן אֱמוּנַת יֵשׁוּעַ.

אגרת שאול אל הרומים ג':26

המילה 'מַצְדִּיק' היתה מונח משפטי שהיה בשימוש בבתי המשפט בימיו של ישוע. כיום המילה אינה בשימוש בשפת היומיום, אך ברגע שמסבירים אותה, קל להבינה. בטרם נתחיל עלינו להציג את הרקע.

כאשר ברא אלוהים את אדם וחוה בגן עדן, היה האדם נקי מכל חטא. משום שהיו ללא חטא, יכול היה יהוה להתהלך עימם ולשוחח עימם כחבר. אולם אז השליך מעליו האדם את נקיון כפיו והלך אחרי השטן. כתוצאה מכך, לבש האדם אופי חדש - אופי חוטא. החטא הפריד את האדם מאלוהים. בהיותו מופרד על ידי החטא, הניח אלוהים בצד את חברותו עם האדם ועטה על עצמו את גלימת השופט. האדם נקרא לדוכן הנאשמים שבבית המשפט כדי לעמוד מול אלוהים, שכעת לא היה חבר אלא שופט.

זהו הרקע לפִסקה בכתבי הקודש שכתב הנביא זכריה 500 שנה לפני בואו של ישוע. הסיפור ממחיש את מושג ההַצְּדָקָה. זכריה הנביא כתב,

וַיַּרְאֵנִי אֶת-יְהוֹשֻׁעַ הַכֹּהֵן הַגָּדוֹל עֹמֵד לִפְנֵי…

(מַלְאַךְ) יְהוָה, וְהַשָּׂטָן עֹמֵד עַל-יְמִינוֹ לְשִׂטְנֽוֹ׃[7]

זכריה ג':1

נסו לדמיין זאת לרגע. תארו לכם את יהושע עומד בבית המשפט של אלוהים, מותש וסמוק. כאדם דתי, חי יהושע חיים הגונים. ובכל זאת, עומד השטן[8] לימינו ומאשים אותו בכל מיני חטאים - אפילו אינטימיים שיהושע טיפח בליבו בלבד. היה צורך להשתיק את אולם בית המשפט בעוד הקראת החטאים הולכת ומתארכת. וגרוע מזה, שום פרקליט לא קם כדי להגן על יהושע. אף אחד לא יכול היה. יהושע ידע שמרבית הדברים שאומר עליו השטן הינם נכונים - גם אם קבלו בפיו עיוות מכוער.

ואז, באותה חמלה שהניעה אותו לגעת במצורע, הושיט אלוהים יד ליהושע,

…וַיֹּאמֶר יְהוָה אֶל-הַשָּׂטָן "יִגְעַר יְהוָה בְּךָ הַשָּׂטָן… הֲלוֹא זֶה אוּד מֻצָּל מֵאֵשׁ׃"

זכריה ג':2

(פירושו שאלוהים דחה את ההאשמות של השטן)

אלוהים מביט ביהושע בחמלה - אך זוהי אהבה שנתקלת במכשול. שכן המקרא אומר,

וִיהוֹשֻׁעַ הָיָה לָבֻשׁ בְּגָדִים צוֹאִים…

זכריה ג':3

כפי שניתן לראות מבגדיו הצואים הרי שיהושע הוא חוטא. הוא אשם בהפרת תורתו המושלמת של אלוהים.

- • אלוהים אינו יכול לספק תירוצים עבור יהושע כאילו מעולם לא חטא. זה לא יהיה צודק.

- • יש לעמוד בדרישות התורה. על יהושע להיענש על חטאו. זה יהיה הדבר הצודק והנכון.

יהושע נמצא בדילמה נוראית. אך אלוהים אינו אובד עצות. יש לו תכנית.

אלוהים קם מכסא השופט ומבלי להסיר את גלימת השופט, הוא עוטה על עצמו גם גלימת חבר. הוא עוזב את מרומי הגבהים שבשמים, ויורד כישוע הצַדִּיק כדי לעמוד עם יהושע לפני כסא השופט. לפניו מטרה אחת בלבד - לקחת על עצמו את גזר דינו של יהושע ולשלם אותו בעבורו. ואז יהוה…

…אמר אֶל-הָעֹמְדִים לְפָנָיו לֵאמֹר, "הָסִירוּ הַבְּגָדִים הַצֹּאִים מֵעָלָיו."

זכריה ג':4

היות שלישוע אין שום חטא משלו שעליו למות בגללו, הוא לוקח אחריות לסחבות הבלויות המסמלות את חטאיו של יהושע ומת במקומו, ובכך משלם הוא את עונש המוות של יהושוע.

וַיֹּאמֶר אֵלָיו (ליהושע) "רְאֵה, הֶעֱבַרְתִּי מֵעָלֶיךָ עֲוֹנֶךָ…"

זכריה ג':4

חוב החטא של יהושע נמחק!

מפציר

מיד נמשיך בסיפורו של יהושע, אך לפני כן הרשו לי להדגיש את חשיבות הדברים שזה עתה קראנו.

הבה ונניח לרגע שנתפסת בקלקלתך כשאתה מבצע עבירה פלילית. השופט קונס אותך במלוא העונש הקבוע בחוק - בסכום כסף עצום. יהיה עליך לשלמו במשך כל חייך. אבל אז יורד השופט מכס המשפט, ובהקרבה אישית עצומה, רושם עבורך המחאה על כל הסכום. הוא משלם את מלוא הקנס בעבורך! מובן שהצופים במשפט המומים - אך הם גם מרוצים. החוב שולם! תביעות התורה נענו במלואן. אין צורך בשום דבר נוסף.

נותרה שאלה אחת: האם תקבל את המענק של השופט? אם תקבל את התשלום, תהיה חופשי ללכת. אבל אם תדחה את נדיבותו, תאלץ לשלם את הקנס בעצמך. האם אתה מוכן להכניע את עצמך כדי לקבל את התשלום? אגב, עליך לדעת, שלשופט יש עניין אישי בך - הוא אינו רק השופט שלך, הוא גם אביך! באהבתו, רוצה הוא שתקבל את התשלום, אבל הוא לא יכריח אותך לעשות זאת. עליך להסכים לקבלו מרצונך החופשי.

באותו האופן, מדבר המקרא על כך שהאדון 'מפציר' באנשים לקבל את התשלום ששילם עבורם, אך בשל חסדו, לא יאלץ אותם לעשות זאת בניגוד לרצונם.

נשוב עתה לסיפורו של יהושע.

ההַצְדָּקָה של אלוהים

למרות שפירעון חובו התבצע, עדיין לא יכול היה יהושע לחיות בנוכחותו של אלוהים. יהושע לא היה מושלם. הוא לא יכול היה לעמוד מול אלוהים. היה עליו להתכסות בבגדי הצדקה. על מנת לספק את הטָהָרה הזו, צריך היה לקרות דבר נוסף בבית המשפט האלוהי:

לא זו בלבד שישוע לקח אחריות על סחבות החטא המצחינות של יהושע, אלה שאז, מכיוון שיהושע בטח בו, לקח האדון את גלימת הצִדְקָה שלו וכרך אותה סביב כתפי יהושע. יהושע היה לבוש עכשיו בשלמותו של אלוהים!

"…וַיֹּאמֶר אֵלָיו 'רְאֵה, הֶעֱבַרְתִּי מֵעָלֶיךָ עֲו‍ֹנֶךָ, וְהַלְבֵּשׁ אֹתְךָ מַחֲלָצוֹת.'

וָאֹמַר, ‘יָשִׂימוּ צָנִיף טָהוֹר עַל-רֹאשׁוֹ', וַיָּשִׂימוּ הַצָּנִיף הַטָּהוֹר עַל-רֹאשׁוֹ וַיַּלְבִּשֻׁהוּ בְּגָדִים, וּמַלְאַךְ יְהוָה* עֹמֵד."

זכריה ג':5-4

*מלאך יהוה מתייחס ליהוה עצמו.

יהושע יכל עתה לומר ביחד עם הנביא ישעיהו,

"שׂוֹשׂ אָשִׂישׂ בַּיהוָה תָּגֵל נַפְשִׁי בֵּאלֹהַי, כִּי הִלְבִּישַׁנִי בִּגְדֵי-יֶשַׁע, מְעִיל צְדָקָה יְעָטָנִי…"

ישעיה סא':10

שוב עוטה יהוה את גלימת השופט ותופס את מקומו באולם בית המשפט. כשהוא מביט למטה אל יהושע העוטה את צִדקתו של אלוהים, יכול יהוה לומר ביושר ובצדק, "בבית המשפט השמימי שלי, אתה יהושע ניצב מולי כשהינך מושלם."

השופט הכול יכול שבשמים אוחז כעת את פטישו, מרים אותו, ובהכותו על שולחנו מצהיר על יהושע כעל "צדיק!". ברגע זה נרשם שמו של יהושע בספר החיים של השה.

יהושע יכול עכשיו לחיות במחיצת אל מושלם בשמיים המושלמים. לעולם לא יעמוד שוב בפני בית הדין האלוהי - הוא לא יעמוד למשפט הכסא הלבן והגדול בתום עידן הרשע הנוכחי.

בזאת אנו מסיימים את סיפורו של יהושע. אנו מבינים עתה את משמעות המילה מוצדק - אדם שמצהירים על היותו צדיק בעיני אלוהים.[9] המקרא אומר…

"…הָאָדָם מֻצְדָּק עַל-יְדֵי אֱמוּנָה…"

אגרת שאול אל הרומים ג':28

"רוֹאֶה אַתָּה כִּי הָאֱמוּנָה עָזְרָה לְמַעֲשָׂיו וּמִתּוֹךְ הַמַּעֲשִׂים הֻשְׁלְמָה הָאֱמוּנָה"

אגרת יעקב ב':22

אֵלו השֹמִים ביטחונם בישוע יכולים להיות בטוחים, שכאשר יהוה מביט בהם, שוב אינו רואה את חטאם כי אם את גלימת הצדקה המושלמת העוטפת אותם.

עדיפות עליונה

אחד מארבעים כותבי המקרא העיד שהעדיפות העליונה בחיים הינה…

לְהַרְוִיחַ אֶת הַמָּשִׁיחַ וּלְהִמָּצֵא בּוֹ - בְּאֺפֶן שֶׁצִּדְקָתִי לֹא תִּהְיֶה לִי מִן הַתּוֹרָה, אֶלָּא תִּהְיֶה זוֹ הַצְּדָקָה אֲשֶׁר עַל-יְדֵי אֱמוּנַת הַמָּשִׁיחַ. צְדָקָה אֲשֶׁר מֵאֱלֹהִים הִיא וִיסוֹדָהּ בֶּאֱמוּנָה -

אגרת שאול אל הפיליפים ג':9-8

לא צִּדְקָתנו היא הקובעת, כי אם זו שלו. כל מעשינו הטובים, תפילותינו, הבטחותינו המיוחדות, קיום טכסי דת או קיום עשרת הדברות לא יוכלו להצדיקנו, כִּי…

הָאָדָם אֵינוֹ נִצְדָּק בְּקִיּוּם מִצְווֹת הַתּוֹרָה…

אגרת שאול אל הגלטים ב':16

בבית הדין של יהוה לא יוכל איש מאיתנו להצהיר על עצמו "טהור, טהור, טהור, טהור!" לא משנה עד כמה טובים הם חיינו - הם כמו חץ המכוון אל המטרה - אשר מחטיא את הליבָּה…

…כִּי הַכֺּל חָטְאוּ וּמְחֻסְּרֵי כְּבוֹד אֱלֹהִים הֵמָּה…

אגרת שאול אל הרומים ג':23

אך בישוע נמצא לנו הדבר אותו ניבא הנביא ירמיה 600 שנה לפני בוא המשיח. הוא כתב אודות המשיח

…וְזֶה-שְּׁמוֹ אֲ‍שֶׁר-יִקְרְאוֹ, יְהוָה צִדְקֵנוּ.

ירמיה כג':6

לסיכום

ניתן לסכם את סיפורו של יהושע כהחלפה גדולה. החלפה אשר מעורבים בה צלב וקבר… ריקים.

הצלב הריק: המקרא אומר ש…

אֶת זֶה אֲשֶׁר לֹא יָדַע חַטָּאת עָשָׂה לְחַטָּאת בַּעֲדֵנוּ…

אגרת שאול השניה אל הקורינתים ה':21

פסוק זה אינו אומר שישוע נעשה לחוטא. המילה 'חטאת' כוללת את רעיון קורבן החטא. "אלוהים עשה את ישוע, שהיה נקי מכל חטא, לקורבן-חטא (חטאת) בעבורנו…". כאשר לקח ישוע על עצמו את עונש-החטא שלנו, שפך עליו אלוהים את כל זעמו הצודק כלפי החטא. אז יכול היה ישוע לעשות משהו שאנו לא יכולנו לעשותו. הוא אמר: "נשלם". אילו היינו אנו משלמים את חוב חטאנו בעצמנו, היה עלינו להמשיך ולשלם עוד ועוד, לנצח. לעולם לא היינו יכולים להצהיר: "נשלם". אך ישוע שילם את הכול.

הקבר הריק: בהמשך הפסוק נאמר,

…כְּדֵי שֶׁאָנוּ נִלְבַּשׁ אֶת הַצְּדָקָה שֶׁל אֱלֹהִים בּוֹ.

אגרת שאול השניה אל הקורינתים ה':21

ישוע הוא זה אשר בו נמצאה לנו הַצְּדָקָה! היא אינה שלנו. כשאנו שמים בו את מבטחנו אנו לבושים בצִדקתו! אנו ערוכים לחיות בנוכחות אלוהים בשמיים המושלמים שלו.

זוהי ההחלפה הגדולה מכל. ישוע עוטה על עצמו את הסחבות הבלויות של חטאינו ומציע לנו את אדרת צִדְקָתוֹ. התשובה לאותה שאלה עתיקת יומין אודות "שני הצדדים של אותו מטבע" נמצאת בפסוק האחד הזה. קרא אותו שוב.

אֶת זֶה אֲשֶׁר לֹא יָדַע חַטָּאת עָשָׂה לְחַטָּאת בַּעֲדֵנוּ, כְּדֵי שֶׁאָנוּ נִלְבַּשׁ אֶת הַצְּדָקָה שֶׁל אֱלֹהִים בּוֹ.

אגרת שאול השניה אל הקורינתים ה':21

מותו של ישוע כתחליף למוות שלנו, וההלבשה שלנו בבגדי צדקתו, מרכיבים את המסר של הצלב הריק והקבר הריק.

הוּא אֲשֶׁר נִמְסַר לַמָּוֶת מִפְּנֵי חֲטָאֵינוּ [הצלב הריק]

וְהוּקַם לִתְחִיָּה מִפְּנֵי שֶׁהֻצְדַּקְנוּ [הקבר הריק].

אגרת שאול אל הרומים ד':25

זהו הדבר אשר לו קורא המקרא, באופן מילולי, הבשורה הטובה.

7 הזהות, הנתינה, ההבטחה.

בטרם נסיים פרק זה עלינו לשפוך אור על נקודה אחת נוספת. היא מתייחסת לנושא האמונה. זוכרים כיצד…

…הֶאֱמִן אַבְרָהָם בַּיהוה וַיַּחְשְׁבֶהָ לּוֹ צְדָקָה.

אגרת שאול אל הרומיים ד':3

אלוהים הקדים ונתן הצדקה לאברהם מכיוון שאלוהים הביט קדימה אל מה שיעשה ישוע על הצלב. אותו עיקרון חל גם לגבינו, אלא שבמקום להביט קדימה אל הצלב אנו כעת מביטים אחורה בזמן.

וְלֹא לְמַעֲנוֹ בִּלְבַד נִכְתַּב שֶׁנֶּחְשְׁבָה לוֹ (לִצְדָקָה), כִּי אִם גַּם לְמַעֲנֵנוּ; וְהִיא עֲתִידָה לְהֵחָשֵׁב לָנוּ - הַמַּאֲמִינִים בְּמִי שֶׁהֵקִים אֶת יֵשׁוּעַ אֲדוֹנֵנוּ מִן הַמֵּתִים.

אגרת שאול אל הרומים ד':24-23

גם אנו, אם נאמין בו נוכל לעטות את גלימת הצְדָקָה.

הַאֲמֵן, בְּטַח

זוכרים שלמילה 'הַאֲמֵן', כפי שהיא מופיעה במקרא, משמעות רחבה יותר מזו שאנו לפעמים מעניקים לה?

- • אמרנו שהמונחים אמונה, אמון וביטחון הינם בעלי משמעות שווה במהותם. אמונה היא הבטחון שדבר מה הוא אמת - שניתן לתת בו אמון וראוי לבטוח בו.

- • ראינו שהאזהרה "לעולם אל תיתן אמון באדם זר" מתייחסת גם לאמונה. בטרם תיתנו במישהו אמון, עליכם לדעת:

1. את זהותו: מה שמו, מנין בא ומי הוא טוען להיות?

2. את העבר (היסטוריה) שלו: מה המוניטין שלו? האם הוא אמין?

אמרנו שכתבי הקודש נכתבו כדי שהאנושות תוכל להכיר את יהוה. במובנים רבים אתם ודאי יודעים עכשיו על אלוהים יותר מאשר על רבים מחבריכם. אם אמנם כך, הרי שזהו בדיוק היעוד של כתבי הקודש.

להאמין במה?

זה מביא אותנו לשאלה: "כדי לקבל סליחת חטאים ולזכות בהצדקה שמציע לנו אלוהים, במה בדיוק עלי להאמין?" התשובה מובילה אותנו חזרה לשתי הנקודות הבאות:

1. מהי זהותו של זה שבו עלינו לבטוח? כפי שראינו, המקרא חושף בפנינו בברור אל יחיד וייחודי (אין עוד כמוהו) - יהוה אלוהים - ישות עליונה, בורא ובעלים של הכול. זהו האלוהים שירד לארץ בדמות האדון ישוע המשיח. בו לבדו עלינו לבטוח, בהרחיקנו את כל האֵלים, האֵלות, הרוחות והאלילים. רק הוא לבדו ראוי לאמוננו ובטחוננו.

חשוב לזכור שאין זו רק שאלה של אמונה בעובדות היסטוריות, כי אם נתינת אמון בישות חיה, ב'ישות' של יהוה אשר בו ישנה אהבה, הכוונה והגנה. זוהי מערכת יחסים שיש לה נקודת התחלה, ומשם היא יכולה לגדול ולהעמיק מידי יום ביומו, כאן על פני האדמה ולנצח נצחים בשמים.

2. האם יש ליהוה היסטוריה מהימנה? על מנת לענות על שאלה זו, נצטרך לבחון שני תחומים:

א. הנתינה של יהוה: בנקודת זמן מסויימת בהיסטוריה, מת ישוע על הצלב עבור חטאינו. שלושה ימים מאוחר יותר הוקם לתחייה. עלינו להאמין בשני הדברים.

ב. ההבטחה של יהוה: לאלוהים יש היסטוריה ארוכה של שמירת הבטחות. הוא מבטיח עכשיו להושיע אותנו מעונש המוות של החטא ולהלביש אותנו בצדקה. האם אנחנו מאמינים לו? האם אנחנו בוטחים בו? המקרא אומר שעלינו פשוט לתת אמון בדברו.

עלינו להפוך את מה שקרה בגן העדן. במקום לסמוך על עצמנו או על השטן…

הַאֲמֵן בָּאָדוֹן יֵשׁוּעַ וְתִוָּשַׁע…

מעשי השליחים טז':31

להאמין באדון ישוע המשיח משמעו להאמין במי שהוא ובמה שעשה - בזהותו ובהיסטוריה שלו.

1. אנו יכולים להאמין ברעיונות שלנו כמו שעשה קין -אנו יכולים להתעלם מאלוהים כפי שעשו האנשים בימיו של נח - אנו יכולים להשתחוות לאלילים מעשי ידינו כמו שעשו אנשי בבל, או…

2. אנו יכולים, כמו אברהם, לבטוח באלוהים ולהאמין להבטחותיו.

עלינו להחליט אם ללכת בדרך זו או אחרת. לא לבחור משמעו להחליט כנגדו. אבל אם אנו כן בוחרים לבטוח בו, הרי שהאדון הבטיח לנו ש…

…הִיא (האמונה) עֲתִידָה לְהֵחָשֵׁב לָנוּ - הַמַּאֲמִינִים בְּמִי שֶׁהֵקִים אֶת יֵשׁוּעַ אֲדוֹנֵנוּ מִן הַמֵּתִים - (לִצְדָקָה).

אגרת שאול אל הרומים ד':24

לא נותר לנו דבר לעשותו, מלבד להאמין.

מעשים טובים

במהלך המאות שחלפו ניסה האדם לגשר על התהום שנפערה עקב החטא. כל שיטה שנוסתה הייתה כרוכה במאמץ או במעשה כלשהו מצד האדם.

אולם עכשיו

אַךְ כָּעֵת נִגְלְתָה צִדְקַת הָאֱלֹהִים בְּלִי תּוֹרָה, צְדָקָה שֶׁהַתּוֹרָה וְהַנְּבִיאִים מְעִידִים עָלֶיהָ. וְהִיא צְדָקָה שֶׁל הָאֱלֹהִים, בְּאֶמְצָעוּת אֱמוּנַת יֵשׁוּעַ הַמָּשִׁיחַ, אֶל כָּל וְעַל כָּל הַמַּאֲמִינִים.

אגרת שאול אל הרומים ג':22-21

המקרא אומר, שהישועה "אינה מעצמנו, כי אם מתנת אלוהים היא" והיא זמינה למאמינים בלבד.

הֵן בַּחֶסֶד נוֹשַׁעְתֶּם עַל-יְדֵי הָאֱמוּנָה; וְזֺאת לֹא מִיֶּדְכֶם, כִּי אִם מַתְּנַת אֱלֹהִים הִיא. אֵין זֶה נוֹבֵעַ מִמַּעֲשִׂים, כְּדֵי שֶׁלֹּא יִתְגָּאֶה אִישׁ.

אגרת שאול אל האפסים ב':9-8

מתנתו של אלוהים היא חיי נצח.

כִּי שְׂכַר הַחֵטְא הוּא מָוֶת, אֲבָל מַתְּנָתוֹ שֶׁל אֱלֹהִים הִיא חַיֵּי עוֹלָם בַּמָּשִׁיחַ יֵשׁוּעַ אֲדוֹנֵנוּ.

גרת שאול אל הרומים ו':23

שימו לב לכך שהמתנה ניתנת חינם. אם עלינו לעבוד לקבלת מתנה שוב אין היא בגדר מתנה. אם אנחנו חשים שהרווחנו את המתנה בדרך כלשהי, היא מפסיקה להיות מתנה והופכת לפרס או למענק. אולם המקרא אומר שהמתנה של חיי נצח ניתנת בחינם - היא זמינה למי שמאמין באמיתותן של עובדות מסוימות.

אנו מאמינים שישוע המשיח הוא יהוה עצמו.

אנו מאמינים שישוע מת במקומנו ושילם בכך את חוב חטאנו.

אנו מאמינים שהצדק של אלוהים בא על סיפוקו באותו מוות של ישוע - שכאשר אלוהים מביט בנו, שוב אינו רואה את חטאינו אלא אותנו לבושים בבגדי צדקתו של ישוע.

אנו מאמינים שהמוות לא ניצח את ישוע, אלא שישוע ניצח את המוות והוקם מן המתים.

אנו מאמינים שאלוהים נותן לנו את מתנת חיי הנצח.

אנו מאמינים שאלוהים מקיים את הבטחותיו.

אנו מאמינים שאלוהים כתב את שמנו בספר חיי הנצח של השה.

הכל אמונה, אך זו לא אמונה עיוורת. זוהי אמונה הנובעת מידיעת ההיסטוריה הארוכה והאמינה של יהוה.

יש המוסיפים לאמונה הילה רוחנית. היא נעשית כמותית. או שיש לך הרבה אמונה או מעט בלבד. אך חשיבה שכזו יוצרת בלבול. האמונה בישוע דומה לאדם טובע הנד בראשו כאשר המציל שואל אותו: "האם אתה סומך עלי שאציל אותך"? מידת ההנהון היא חסרת חשיבות. הנקודה איננה ניד הראש כלל וכלל. הנקודה היא שהטובע מודע למצבו הקשה ובוטח במציל שיציל אותו. מגוחך יהיה מצדו של הטובע לטעון אחר כך שניד הראש הגדול שלו הוא שהציל את חייו.

כך גם איתנו. עלינו להכיר בכך שאנו חוטאים חסרי אונים ולבטוח בישוע שיושיע אותנו מחטאינו. לא גודל בטחוננו הוא שמושיע אותנו. ישוע הוא זה שמושיע. הכול ממנוֹ וכלום לא מאיתנו.

כִּי בָּהּ (בִּבְשׂוֹרַת הַמָּשִׁיחַ) צִדְקַת הָאֱלֹהִים מִתְגַּלֵּית מִתּוֹךְ אֱמוּנָה לְתַכְלִית אֱמוּנָה…

האגרת אל הרומים א':17

בעודי כותב פרק זה, נמצא ילד בן אחת עשרה שהלך לאיבוד ביער לפני ארבעה ימים. בפרק הזמן הזה הוא ראה לעיתים קרובות אנשים שתרו אחריו, אך מתוך ציות לחינוך שנתנו לו הוריו, לא נתן אמון בזרים והתחבא ממציליו.

המקרא אומר לנו…

…הֵן בֶּן-הָאָדָם בָּא לְבַקֵּשׁ אֶת הָאוֹבֵד וּלְהוֹשִׁיעוֹ.

לוקס יט':10

אנו מתחבאים מפני האדון לרעתנו. הוא כבר לא זר. אנו מכירים את ההיסטוריה שלו - היא ארוכה ומהימנה. אנו יכולים לתת בו אמון.

פרק 15

1 מה רצונך שאעשה?

בימים שלאחר תחייתו בילה ישוע את זמנו עם תלמידיו וְ…

לִפְנֵיהֶם הוּא הוֹפִיעַ חַי בְּהוֹכָחוֹת רַבּוֹת, אַחֲרֵי עֱנוּתוֹ, וּבְמֶשֶׁךְ אַרְבָּעִים יוֹם נִרְאָה אֲלֵיהֶם וְדִבֵּר אִתָּם עַל מַלְכוּת הָאֱלֹהִים.

מעשי השליחים א':3

בסוף לקח אותם ישוע בחזרה למקום מוכר, שלושה קילומטרים בלבד מירושלים.

הוּא הוֺצִיא אוֺתָם עַד בֵּית עַנְיָה, נָשָׂא אֶת יָדָיו וּבֵרְכָם. בְּשָׁעָה שֶׁבֵּרֵךְ אוֺתָם נִפְרַד מֵהֶם וְנִשָּׂא הַשָּׁמַיְמָה.

הבשורה על פי לוקס כד':51-50

עוֹדָם מַבִּיטִים הַשָּׁמַיְמָה בַּעֲלִיָּתוֹ, וְהִנֵּה שְׁנֵי אֲנָשִׁים לְבוּשֵׁי לָבָן נִצְּבוּ לְיָדָם וְאָמְרוּ: "אַנְשֵׁי הַגָּלִיל, לָמָּה אַתֶּם עוֹמְדִים וּמִסְתַּכְּלִים אֶל הַשָּׁמַיִם? יֵשׁוּעַ זֶה אֲשֶׁר נִשָּׂא מֵעֲלֵיכֶם הַשָּׁמַיְמָה - בּוֹא יָבוֹא בְּאוֹתוֹ אֺפֶן שֶׁרְאִיתֶם אוֹתוֹ עוֹלֶה לַשָּׁמַיִם."

מעשי השליחים א':11-10

המלאכים אמרו שישוע ישוב. אילו היינו ממשיכים בלימוד המקרא, היינו רואים שיש למקרא הרבה לומר על אירוע עתידי זה.[1] ממש כשם שאלוהים שמר את הבטחותיו כפי שניתנו בנבואות על ביאתו הראשונה, כך גם יכולים אנו להיות בטוחים שיקיים את דברו ביחס לביאתו השנייה. הוא תמיד מקיים את דברו.

בהמשך מספר המקרא על האירועים שסבבו את חיי התלמידים שנודעו מעתה כשליחים. תלמידים אלה של ישוע סיפרו להמוני אנשים אודותיו.

דְּבַר אֱלֹהִים שִׂגְשֵׂג וּמִסְפַּר הַתַּלְמִידִים בִּירוּשָׁלַיִם גָּדַל מְאֺד וְגַם הָמוֹן רַב מִן הַכֺּהֲנִים נִשְׁמְעוּ לָאֱמוּנָה.

מעשי השליחים ו':7

אך לא כולם שוכנעו, וממש כשם שהשליחים ודאי ציפו שיקרה, התעוררה התנגדות. שונא-ישוע נלהב במיוחד היה פרוש צעיר אחד, בשם שאול, שרצח וכלא את מאמיניו של ישוע.

וְשָׁאוּל עוֹדֶנּוּ מֵפִיחַ אִיּוּמִים וָרֶצַח נֶגֶד תַּלְמִידֵי הָאָדוֹן. הוּא בָּא אֶל הַכֺּהֵן הַגָּדוֹל וּבִקֵּשׁ מִמֶּנּוּ אִגְּרוֹת לְבָתֵּי הַכְּנֶסֶת בְּדַמֶּשֶׂק, כְּדֵי שֶׁיֶּאֱסֺר בִּכְבָלִים אֶת מִי שֶׁיִּמְצָא מִן הַמַּחֲזִיקִים בַּדֶּרֶךְ הַהִיא, הֵן גְּבָרִים וְהֵן נָשִׁים, וְיָבִיא אוֹתָם לִירוּשָׁלַיִם.

בְּעֵת שֶׁהָלַךְ וְהִתְקָרֵב לְדַמֶּשֶׂק, פִּתְאוֹם נָגַהּ סְבִיבוֹ אוֹר מִן הַשָּׁמַיִם. הוּא נָפַל אַרְצָה וְשָׁמַע קוֹל אוֹמֵר אֵלָיו: "שָׁאוּל, שָׁאוּל, לָמָּה תִּרְדְּפֵנִי?"

שָׁאַל שָׁאוּל: "מִי אַתָּה, אֲדוֹנִי?"

אָנֺכִי יֵשׁוּעַ אֲשֶׁר אַתָּה רוֹדֵף.

מעשי השליחים ט':5-1

הייתה זו תחילתם של חיים מרשימים. שאול עבר שינוי קיצוני. הוא חדל להרוג מאמינים ונעשה בעצמו מאמין. נטרפו הקלפים והרודף הפך לנרדף. באחת ההזדמנויות הוא נרגם באבנים ונִנטש כמת. שלוש פעמים הוכה באלות. חמש פעמים הולקה בשוטים. שלוש פעמים נטרפה האוניה בה הפליג, (באחת מהן צף בים במשך עשרים וארבע שעות). כל זה קרה בזמן ששאול ניסה לבשר לאחרים על אמונתו שישוע הוא המושיע המובטח. זהו אותו שאול, הוא ולא אחר, המוכר לנו כפולוס השליח, אותו אחד שכתב חלק ניכר ומשמעותי של הברית החדשה.

לאורך כל כתבי הקודש אנו שוב ושוב רואים שאלוהים שאל שאלות מאתגרות מחשבה. שאלות אלה נועדו לחשוף ולהבהיר את מחשבותיו הכמוסות ביותר של האדם, כדי שכאשר יידרש לכך, יאלץ להתמודד בפני המציאות. גם שאול נאלץ להתעמת עם אלוהים ונשאל שאלה:

"שָׁאוּל, שָׁאוּל, לָמָּה תִּרְדְּפֵנִי?"

מעשי השליחים ט':4

במידה מסוימת היה זה כאילו אמר אלוהים, "שאול, מדוע אתה אויבי כאשר יכולת להיות ידידי?" תשובתו של שאול מגלה שהוא ידע בדיוק מיהו הבוחן אותו. הוא ענה ואמר: "אֲדוֹנִי".

לוּ התמזל מזלנו עד כדי לפגוש את יהוה באופן אישי, אינני יכול אלא לחשוב שהוא היה פותח את השיח בינינו בשאלה. הסיכוי שאלוהים יפנה אלינו באופן בו פנה אל שאול הוא קטן ביותר; לאורך כל כתבי הקודש זכו לכך מעטים בלבד. למרות שאלוהים, ככל הנראה, לא יתעמת איתנו באופן אישי, עדיין עומדים אנו אל מול הדברים שתיעד אלוהים במקרא. דרכו שואל הוא כל אחד מאיתנו, "האם תבטח בישוע כמושיעך האישי - האל-בן-האדם האחד והיחיד ששילם את חוב-חטאיך?"

אל תענה ללא מחשבה. אולי כבר חשבת על כך. מצד שני, אולי אתה זקוק לזמן מה על מנת להרהר בשאלה.

אם תשובתך היא "לא, אינני מאמין בישוע", כי אז המשך הפרק הזה לא ממש נוגע לך. אתה מוזמן לקרוא אותו, אולם אני מציע שתדלג על חלק זה ותסיים בחלק הבא שכותרתו: "זמנים נוחים" (עמוד 361). המקרא אומר שאם אנו דוחים את בשורת הצלב, אזי לא נבין כראוי את שאר כתבי הקודש מכיוון ש…

…נִסְתֶּרֶת הִיא לָאוֹבְדִים.

אֵל (אלוהים של) הָעוֹלָם הַזֶּה עִוֵּר אֶת שִׂכְלָם שֶׁל הַבִּלְתִּי מַאֲמִינִים לְבַל יִזְרַח עֲלֵיהֶם אוֹר הַבְּשׂוֹרָה שֶׁל כְּבוֹד הַמָּשִׁיחַ אֲשֶׁר הוּא צֶלֶם הָאֱלֹהִים.

אגרת שאול השניה אל הקורינתים ד':4-3

מאידך גיסא, אם תשובתך היא "כן, אני רוצה לבטוח בישוע", או "כן, אני מאמין שישוע שילם את חוב חטאי", אזי המשך בקריאה. שאר המקרא נכתב עבור אנשים כמוך.

אם אתה שם את ביטחונך בישוע בכל הכנות, מאמין שהוא יהוה, שהוא מת עבור חטאיך וקם לתחייה, כי אז, על בסיס הנאמר במקרא, אתה יכול להיות בטוח שחטאיך נסלחו לך ושחברותך עם אלוהים שוקמה. אתה יכול לדעת בביטחון מלא ששטר חובך שולם במלואו.

…וּבִהְיוֹתְכֶם מֵתִים בְּפִשְׁעֵיכֶם[2] וּבְעָרְלַת בְּשַׂרְכֶם, הֶחֱיָה אֶתְכֶם עִמּוֹ. הוּא סָלַח לָנוּ עַל כָּל פְּשָׁעֵינוּ; בִּטֵּל אֶת שְׁטַר הַחוֹב אֲשֶׁר הָיָה נֶגְדֵּנוּ עַד תֻּמּוֹ וֶהֱסִירוֹ בְּתָקְעוֹ אוֹתוֹ בַּצְּלָב.

אגרת שאול אל הקולוסים ב':14-13

חוב החטא שלך ננעץ אל הצלב לפני אלפיים שנה. בזכות זה שבטחת בו, אומר לך עכשיו אלוהים…

"…וְלַעֲוֹנָם וּלְחַטָּאתָם לֹא אֶזְכָּר־עוֹד."

האגרת אל העברים י':17

הסליחה של אלוהים היא מוחלטת. סחבות החטא המטונפים שלך נעלמו.

כִּי כִגְבֹהַּ שָׁמַיִם עַל־הָאָרֶץ גָּבַר חַסְדּוֹ עַל־יְרֵאָיו׃ כִּרְחֹק מִזְרָח מִמַּעֲרָב הִרְחִיק מִמֶּנּוּ אֶת־פְּשָׁעֵינוּ.[2]

תהלים קג':11, 12

עַל כֵּן מִי שֶׁנִּמְצָא בַּמָּשִׁיחַ הוּא בְּרִיאָה חֲדָשָׁה. הַיְשָׁנוֹת עָבְרוּ; הִנֵּה נִהְיוּ חֲדָשׁוֹת.

אגרת שאול השניה אל הקורינתים ה':17

כעת במקום מוות נצחי בנהר של אש, ישוע אומר,

"אַל יִבָּהֵל לְבַבְכֶם. הַאֲמִינוּ בֵּאלֹהִים; הַאֲמִינוּ גַּם בִּי. בְּבֵית אָבִי מְעוֹנוֹת רַבִּים. לוּלֵא כֵן, כְּלוּם הָיִיתִי אוֹמֵר לָכֶם שֶׁאֲנִי הוֹלֵךְ לְהָכִין לָכֶם מָקוֹם?

וְאִם אֵלֵךְ וְאָכִין לָכֶם מָקוֹם, אָשׁוּב וְאֶקַּח אֶתְכֶם אֵלַי לְמַעַן תִּהְיוּ גַּם אַתֶּם בַּאֲשֶׁר אֲנִי שָׁם. וּלְאָן אֲנִי הוֹלֵךְ, יוֹדְעִים אַתֶּם אֶת הַדֶּרֶךְ."

יוחנן יד':4-1

מערכת יחסים

כמאמין, החיים עדיין ממשיכים, אך עתה יכול אתה להיות בטוח בעתיד המובטח והמיועד לך בשמיים. ישוע אמר שהוא מכין לך מעון. אתה יכול לומר עכשיו בביטחון שאתה אזרח של השמים. מערכת היחסים שלך עם אלוהים שוקמה.

המקרא אומר שבדיוק כשם שפעם נולדת למשפחה גשמית, עתה נולדת למשפחתו של אלוהים. וכשם שהוריך הגשמיים יהיו תמיד הוריך, יקרה אשר יקרה, כך גם כאשר אתה נולד למשפחת האלוהים, שוב אינך יכול לבטל את לידתך. חשוב שתבין שכשזה נוגע למערכת היחסים שלך עם אלוהים, יעודך הנצחי נקבע אחת ולתמיד. אתה שייך למשפחת האלוהים לנצח נצחים.[3]

זֺאת כָּתַבְתִּי אֲלֵיכֶם, הַמַּאֲמִינִים בְּשֵׁם בֶּן־הָאֱלֹהִים, לְמַעַן תֵּדְעוּ שֶׁיֵּשׁ לָכֶם[4] חַיֵּי עוֹלָם.

אגרת יוחנן הראשונה ה':13

וַאֲנִי בָּטוּחַ כִּי לֹא הַמָּוֶת וְלֹא הַחַיִּים, לֹא מַלְאָכִים וְלֹא שַׁלִּיטִים, לֹא דְּבָרִים שֶׁבַּהֺוֶה וְלֹא דְּבָרִים שֶׁעֲתִידִים לָבוֹא, לֹא כֺּחוֹת, לֹא גְּבָהִים וְלֹא מַעֲמַקִּים וְלֹא שׁוּם יְצוּר אַחֵר לֹא יוּכְלוּ לְהַפְרִידֵנוּ מֵאַהֲבַת אֱלֹהִים שֶׁבַּמָּשִׁיחַ יֵשׁוּעַ אֲדוֹנֵנוּ.

אגרת שאול אל הרומים ח':39-38

למרות שכעת הנך חלק ממשפחת האלוהים (אתה במערכת יחסים), המקרא אומר שעדיין תמשיך לחטוא. כשזה קורה מתרחש שבר באחווה המשפחתית.

אחווה

אחווה שונה ממערכת יחסים. למשל, אם בן מתבקש על ידי אביו לסדר את חדרו אך במקום זה הוא יוצא לבלות עם חבריו, העניינים לא יהיו כשורה כשישוב האב הביתה. ייווצר מחסום בין האב לבן, ובודאי תוכל לחוש בו אם תהיה שם. נכון שהאב והבן הם עדיין משפחה - מערכת היחסים ביניהם לא השתנתה - אבל תחושת האחווה המשפחתית נפגמה.

עם זאת, למקרא יש פתרון לאחווה שהופרה. כשאנחנו חוטאים נאמר לנו להתוודות על כך לפני אלוהים, ואם פגענו בזולתנו, עלינו לפייסו ולהשיב את השלום גם בינינו לבינו. אלוהים הבטיח ש…

אִם נִתְוַדֶּה עַל חֲטָאֵינוּ, נֶאֱמָן הוּא וְצַדִּיק לִסְלֹחַ לָנוּ עַל חֲטָאֵינוּ וּלְטַהֵר אוֹתָנוּ מִכָּל עַוְלָה.

אגרת יוחנן הראשונה א':9

האחווה שלנו עם אלוהים תשוקם ברגע שנִתְוַדֶּה על חטאינו.

משתנה לדמותו

במהלך קריאת ספר זה אולי גילית, שליבך נכבש על ידי יהוה, וכמעט בלי לשים לב לכך, מצאת את עצמך בוטח בו כפי שניתן לבטוח בחבר אמת.

או שמא אמיתוּת המקרא הִיכתה בך כמו אבן גדולה, ועשית החלטה מודעת לשים את בטחונך באדון. כך או כך, אולי חשת שהשלווה מציפה את נפשך, שתחושת שמחה עמוקה אופפת אותך, ואולי - שחרור מאשמה ומבושה. או, אולי לא חשת דבר. בכל מקרה, חשוב לדעת שרגשות אינן הדבר החשוב. מה שחשוב לדעת זה שכאשר שָֹמת את אמונתך בישוע, לא זו בלבד שהוא העביר מעליך את עונש החטא, אלא שהוא התחיל תהליך בחלקים הפנימיים ביותר של הווייתך - תהליך שנקרא התקדשות. פירושו - להבדיל אותך מהכלל.

זוכרים כיצד יהוה אלוהים יצר תחילה את האדם בצלמו ובדמותו? ראינו שכאשר מרדו אדם וחוה באלוהים, "צלם" זה נפגם. עדיין ניתן לראות במין האנושי משהו ממה שברא אלוהים, אבל הוא פגום ללא תקנה. עם זאת, מרגע שאתה נותן אמון בישוע, מתחיל אלוהים לשנות אותך בחזרה אל דמותו. הוא ימשיך בתהליך זה עד שתיכנס אל נוכחותו בשמיים. דבר זה הוא כה וודאי, עד שאלוהים אומר ביחס לכל המאמינים…

…אוֹתָם גַּם יָעַד לְהִדַּמּוֹת לְצֶלֶם בְּנוֹ…

אגרת שאול אל הרומים ח':29

כאשר שָֹמת את בטחונך במשיח, ניצלת מיד מחוב החטא, אך עדיין נותרת חוטא. עכשיו מתחיל האדון לפעול בחייך, הפעם במטרה להציל אותך מכוחו היומיומי של החטא על חייך.

אך כיצד הוא מציל אותנו מאחיזתו הבלתי פוסקת של החטא?

בדיוק כשם שהיה עלינו להגיע לשלב שבו ראינו את עצמנו כחוטאים חסרי אונים, כך עלינו לראות את עצמנו כתינוקות רוחניים שצריכים לגדול - להשתנות לדמותו של המשיח. עלינו לראות את צִדקתו (המוסר שלו) מתקיימת ומיושמת בחיים שלנו.

זה מוציא מכלל אפשרות שהמאמין יהיה צופה טלוויזיה כרוני או בועה של אנושיות המצפה שרוחות החיים ינשבו לטובתה. במקום זאת, הדבר מחייב אותנו לבחירות חכמות בחיינו. אך בטרם נבחן נושא זה מקרוב, ברצוני לוודא שהאבחנות הללו ברורות.

הַצְדָּקָה

התקדשות

מתרחשת ברגע שהאדם בוטח בישוע, ולעולם לא מתרחשת מחדש.

מתחילה כאשר האדם מאמין ומתמשכת לאורך כל חייו.

הנקודה בזמן שבה האדם נושע מעונש החטא ומוצהר כצדיק בעיני אלוהים.

התהליך בו האדם ניצל מכוחו היומיומי של החטא בחייו. התקדמות עקבית ומתמשכת מחיים אנוכיים (בהם אני המרכז) לחיי צדיקות.

אקט משפטי של אלוהים שמתרחש באולם בית המשפט השמימי.

פעולה יומיומית של אלוהים בחייו של המאמין כאן על פני האדמה.

אדם לא יכול להיות נושע "יותר" או מוצדק "יותר".

האדם מתקדש יותר ויותר או מופרד למטרתו של אלוהים.

הנקודה בזמן שבה האדם נעשה ילדו של אלוהים - בנו.

התהליך בו לומדים לחיות כמאמין - תלמידות.

קבוע: מעמד רשמי לפני אלוהים שלעולם אינו משתנה.

שינויים: הגדילה עשויה להיות גדולה או קטנה. צָפֶה לנסיגות, לעליות וירידות.

זהות חדשה: אלוהים רואה במאמינים כמי ששייכים לו - מתקבלים לחלוטין כילדיו. לכך הכוונה במעמדנו במשיח - מה שאנו "בו". (ראה עמ' 349). המקרא מתאר זאת כהלבשה חד-פעמית (שלנו) בצִדקתו של המשיח.

סמכות חדשה: מי או מה שולטים בחיינו? האם אחיה כדי להתענג בחטא או שארצה לחיות עבור ישוע? זהו המצב שלי - איפה אני עומד כתלמידו של ישוע. המקרא מתאר זאת כ"רחצה" יומית מחיי חטא.

משוחרר: הישועה מבוססת על אמונה בישוע המשיח בלבד. עשיית הטוב אינה מובילה לישועה.

עלול לעלות במחיר כבד: אולי יבוזו לי, יסלקו אותי מביתי, או אולי אפילו יהרגו אותי בגלל אמונתי בישוע.

בשורת יוחנן, אגרת שאול אל הרומים פרקים א עד ד, אגרת שאול אל הגלטים.

אגרת שאול אל הרומים פרקים ה - ח, יב עד טז, אגרת שאול אל האפסים, אגרת יוחנן הראשונה, אגרת יעקב.

אחריות

באחת הפעמים בהם סיימתי לימוד בנושא זה עם בני זוג, אמר לי הבעל: "ג'והן, אני יודע שאני חוטא חסר תקנה". הוא נתן לי סקירה קצרה של מובאות מכתבי הקודש כדי להראות לי שהוא יודע בוודאות שלא יוכל להתקבל אצל אלוהים באמצעות חייו המוסריים. הוא סיכם זאת בהצהרה מפורשת באמונתו בישוע. לבסוף אמר: "ג'והן, לך יש בן. ממש כשם שלא הייתי צריך לעשות דבר על מנת להתקבל למשפחתו של אלוהים, כך גם בנך לא היה צריך לעשות דבר כדי להתקבל כחבר במשפחתך. אבל עכשיו כשהוא חלק מהמשפחה, יש לו מחויבויות. 'כחלק ממשפחת אלוהים, מהן המחויבויות שלי?'"

שאלתו הצביעה על אבחנה עמוקה. שאר המקרא משיב לשאלה זו. כתבי הקודש אומרים שחייו של אדם נקבעים בהתאם להתמקדות שלו ועל פי מי או מה שנמצא במרכז תשומת הלב שלו. אם אתה מתמקד בעצמך, תיהפך לאדם אנוכי. אם תתמקד באדון, תמצא שחייך מביאים לו כבוד. לפיכך, כדי להיות מאמין אחראי:

1. עליך להתמקד במה שיש לך עכשיו בזכות ישוע, ואשר כולל את כל הדברים המופיעים ברשימה שבעמוד 351. אלוהים רוצה שתשמח בעובדה שנסלחו לך חטאיך, שיש לך חיים חדשים והבטחה לחיי נצח.

2. עליך להתמקד בלהכיר את ישוע. השליח שאול כתב ששאיפת חייו הייתה…

…(לחשוב) אֶת הַכֺּל לְהֶפְסֵד בִּגְלַל הַיִּתְרוֹן לָדַעַת אֶת הַמָּשִׁיחַ יֵשׁוּעַ אֲדוֹנִי, אֲשֶׁר לְמַעֲנוֹ הִפְסַדְתִּי אֶת כָּל הַדְּבָרִים; וַאֲנִי חוֹשְׁבָם לִפְסֺלֶת בִּשְׁאִיפָתִי לְהַרְוִיחַ אֶת הַמָּשִׁיחַ וּלְהִמָּצֵא בּוֹ - בְּאֺפֶן שֶׁצִּדְקָתִי לֹא תִּהְיֶה לִי מִן הַתּוֹרָה, אֶלָּא תִּהְיֶה זוֹ הַצְּדָקָה אֲשֶׁר עַל־יְדֵי אֱמוּנַת הַמָּשִׁיחַ. צְדָקָה אֲשֶׁר מֵאֱלֹהִים הִיא וִיסוֹדָהּ בֶּאֱמוּנָה - כְּדֵי לָדַעַת אוֹתוֹ…

אגרת שאול אל הפיליפים ג': 10-8

כאשר אתה ממקד את תשומת לבך באדון, אתה מַפְנה את מבטך מעצמך. אתה נעשה להוט להשביע את רצונו ולשרת אחרים.

3. עליך להתמקד על בטחונך באדון בחיי היומיום, בכל מצבי החיים, כי אתה יכול להיות סמוך ובטוח בכך שהוא לגמרי מסוגל לטפל בכל הדאגות והעניינים שלך. ישוע אמר…

"בּוֹאוּ אֵלַי כָּל הָעֲמֵלִים וְהָעֲמוּסִים וַאֲנִי אַמְצִיא לָכֶם מְנוּחָה."

הבשורה על פי מתי יא':28

כאשר אתה מיישם אמיתות אלה, אתה מתפתח מבחינה רוחנית ממצב של תינוק למצב של בוגר - אלוהים ישנה אותך לדמותו. אם תתחיל לחשוב שכל זה קורה כתוצאה מאיזו משמעת-על שהצלחת לגייס מתוכך, חשוב שתבין…

…שֶׁהַמַּתְחִיל בָּכֶם אֶת הַפְּעֻלָּה הַטּוֹבָה (הוא) הַשְׁלֵם יַשְׁלִים אוֹתָהּ עַד יוֹם הַמָּשִׁיחַ יֵשׁוּעַ…

אגרת שאול אל הפיליפים א':6

בדיוק כשם שלא טבעי לתינוק להיוותר תינוק, כך גם לא נכון לילד חדש של אלוהים, להישאר תינוק רוחני. לרוע המזל, הדבר מאד שכיח. אבל לא מין ההכרח שכך יהיה. המשך להתמקד באדון והוא יעשה את השאר.

משאבים

המקרא מספק שפע של משאבים שיעזרו לנו לשמור על ההתמקדות הזאת:

1. אלוהים עצמו: כאשר בטחת בישוע, אומר המקרא שרוח הקודש ירדה לשכון בקרבך. מעתה ישוע נמצא איתך בקביעות - כדי לעודד אותך בזמן של יאוש, לחזק אותך לחיות בשבילו, להוכיח אותך כשאתה נסחף לעבר החטא. רוח הקודש הוא חבר כה נאמן עד שהוא מכונה המנחם, המסייע, המייעץ- כל אלה הם שמותיו של אלוהים.

"אֲבָל הַמְנַחֵם, רוּחַ הַקֺּדֶשׁ שֶׁהָאָב יִשְׁלַח לָכֶם בִּשְׁמִי, הוּא יְלַמֵּד אֶתְכֶם הַכֺּל וְיַזְכִּיר לָכֶם כָּל מַה שֶּׁאֲנִי אָמַרְתִּי לָכֶם."

הבשורה על פי יוחנן יד':26

כהורים, אנו מאושרים כאשר ילדינו מתנהגים כיאות. כילדיו של אלוהים, חשוב שנתנהל כיאות ובאופן שינחיל כבוד ולא חרפה לשמו של אבינו שבשמים.

הצייתנות שלנו צריכה להיות מונעת על ידי אהבתנו אליו, מבוססת על העיקרון "שזה שנסלח לו רבות, אוהב הרבה". נמחל לנו רבות - עלינו לאהוב אותו הרבה.

(ראה הבשורה על פי לוקס ז':36-50; הבשורה על פי יוחנן יד', טו'; אגרת יוחנן השנייה ו').

2. אמונה: תהליך ההתבגרות הרוחנית מתרחש צעד אחר צעד. זוהי הסיבה לכך שהוא נקרא: הליכה עם אלוהים. בדיוק כשם שנעשינו חברים במשפחת אלוהים על ידי אמונה, כך גם מתהלכים אנו עם אלוהים באמונה.

לָכֵן כְּשֵׁם שֶׁקִּבַּלְתֶם אֶת הַמָּשִׁיחַ יֵשׁוּעַ, הָאָדוֹן, כֵּן הִתְהַלְּכוּ בּוֹ כְּשֶׁאַתֶּם מֻשְׁרָשִׁים וְנִבְנִים בּוֹ, מְבֻסָּסִים בָּאֱמוּנָה לְפִי מַה שֶּׁלֻּמַּדְתֶּם, וְשׁוֹפְעִים בְּהוֹדָיָה.

אגרת שאול אל הקולוסים ב':7-6

זכור, האמונה מתבססת על העובדות המצויות במקרא. חשוב שלא תתהלך עם אלוהים על בסיס מה שאתה מרגיש. אתה עשוי לקום בבוקר ולהרגיש שאתה מצונן ושיש לך חום. אין בכך כדי לומר ששוב אינך חלק ממשפחת הוריך, או, לצורך העניין, ממשפחת אלוהים.

יהיו ימים בהם לא תרגיש רוחני כלל, אך אין בכך כדי לקבוע כיצד אתה מתהלך עם אלוהים. דרכנו בכל יום ויום נקבעת על פי הבחירות שאנו עושים. אם אנחנו עושים בחירות חכמות, ישנה אותנו האדון להיות דומים לו. אם אנחנו עושים החלטות מטופשות, נשאר תינוקות רוחניים.

3. המקרא: הוא מקור להתחזקות יומיומית, הוא ספר ההדרכה שלנו. יש לי ידיד שמכנה אותו 'ספר הוראות יצרן'. כשאנחנו קוראים את המקרא, הבחירות שאנחנו עושים בחיים מונחות על ידי יהוה.

כָּל הַכָּתוּב נִכְתַּב בְּרוּחַ אֱלֹהִים, וּמוֹעִיל הוּא לְהוֹרָאָה, לְתוֹכֵחָה, לְתִקּוּן, לְחִנּוּךְ בְּמַעְגְּלֵי צֶדֶק, לְמַעַן יִהְיֶה אִישׁ הָאֱלֹהִים מֻשְׁלָם, וּמֻכְשָׁר לְכָל מַעֲשֶׂה טוֹב.

אגרת שאול השניה לטימותיאוס ג':17-16

המקרא ממשיל עצמו למזון רוחני. ככל שאתה מרבה ללמוד בו, כך מתחזקת יותר הרוחניות שבך. אלוהים ידבר אליך באמצעות כתבי הקודש - לא בקול רם, אלא בשכלך. קריאת כתבי הקודש היא הדרך לדעת אותו. ללא הזנה קבועה זו, תיוותר תינוק רוחני.

במידה שאין לך מקרא משלך, רכוש עותק. (ראה נספח לגבי הצעות). התחל בקריאת כל בשורת יוחנן. קרא אותה ברצף. אחר כך קרא ספר זה שוב - בשם הזה - מצא בספר כתבי הקודש שלך את כל המובאות המופיעות בספר זה ועיין בהן. זה ייקח זמן בתחילה, אבל תופתע לגלות עד כמה מהר תתפוס תאוצה. סמן בעיפרון צבעוני את הפסוקים. אולי תהיה מוכן לקרוא את ספר מעשי השליחים ואת האגרת אל-הרומים אחרי שתקרא ספר זה בפעם השנייה. אם אינך מבין דבר מה, סמן אותו והמשך בקריאה. הדברים יתבהרו עם הזמן.

4. תפילה: תפילה היא בפשטות שיחה עם יהוה, אינך צריך להרכין את ראשך ולעצום את עיניך, למרות שאלה עוזרים כדי להימנע מהסחות דעת. מכיוון שאלוהים מכיר את מחשבותיך, יכול אתה לבטא את תפילתך בשקט ובכל זמן והוא ישמע אותה. אין הכרח להתפלל בקול רם.

אַל תִּדְאֲגוּ לְשׁוּם דָּבָר, כִּי אִם בְּכָל דָּבָר הַצִּיגוּ מִשְׁאֲלוֹתֵיכֶם לֵאלֹהִים בִּתְפִלָּה וּבְתַחֲנוּנִים וּבְהוֹדָיָה. וּשְׁלוֹם אֱלֹהִים הַנִּשְׂגָּב מִכָּל שֵׂכֶל יִנְצֺר אֶת לְבַבְכֶם וְאֶת מַחְשְׁבוֹתֵיכֶם בַּמָּשִׁיחַ יֵשׁוּעַ.

אגרת שאול אל הפיליפים ד':7-6

5. מאמינים אחרים: כאשר אתה שם את בטחונך בישוע, יש שיראו בך אדם משיחי (או נוצרי). משמעות המילה משיחי (נוצרי - קריסטיאן בלועזית) היא - אחד ששייך לגוף המשיח.

הערה: המילה 'נָצרי' באנגלית (קריסטיאן) באה מהמילה היוונית ‘קרייסט' שפירושה בעברית ‘משיח'. בעברית אנו משתמשים במילה 'משיחי' כדי לתאר אדם המאמין במשיח.

וּבְאַנְטִיוֹכְיָה לָרִאשׁוֹנָה כִּנּוּ אֶת הַתַּלְמִידִים "מְשִׁיחִיִּים".

מעשי השליחים יא':26

הפירוש המקראי של המילה שובש באופן מביש. אלה הטוענים שנולדו משיחיים אינם מדייקים. לידה בבית "משיחי" אינה הופכת את האדם למשיחי בדיוק כשם שלידה בבית-חולים אינה הופכת אותו לרופא. ללידה הפיסית אין שום קשר ליחסים שלנו עם אלוהים.

למרות שהמונח "נָצרי" מתייחס לעמים שלמים, ישנם עמים נוצרים כביכול אשר ביצעו פשעים איומים בשמו של המשיח. אחרים מושחתים מבחינה מוסרית. במובן הנכון, יכול המונח להתייחס אך ורק ליחידים שעשו החלטה מודעת לבטוח באדון ישוע המשיח.

המקרא אומר לנו שהידידות וההתחברות שלנו עם משיחיים המאמינים בכנות בכתבי הקודש עוזרים לנו להתבגר מבחינה רוחנית.

נָשִׂים לִבֵּנוּ אִישׁ אֶל רֵעֵהוּ, לְעוֹרֵר זֶה אֶת זֶה לְאַהֲבָה וּלְמַעֲשִׂים טוֹבִים.

בַּל נַזְנִיחַ אֶת הִתְכַּנְּסוּתֵנוּ כְּמִנְהַג כַּמָּה אֲנָשִׁים, כִּי אִם נְעוֹדֵד אִישׁ אֶת רֵעֵהוּ, וּבְיִחוּד בִּרְאוֹתְכֶם כִּי קָרֵב הַיּוֹם.

האגרת אל העברים י':25-24

מרבית קשרי הידידות שלכם עם מאמינים אחרים ייבנו בתוך מסגרת הקהילה. עם זאת, יש לציין מספר אזהרות.

זכרו, השטן מגיע כמלאך של אור. הוא אוהב את הדת. רק משום שאנשים מדברים על אלוהים אין זה אומר שהם משיחים אמיתיים. קהילות נעות מטוב ועד רע באופן הבנת האמת וביישומה. המקרא אומר שמורי אמת ומורי שקר יתקיימו עד לשובו בחזרה של ישוע, כאשר הוא יפתור את הכל. עד אז, היו עירניים. שאלו את השאלות הבאות:

- • האם הקהילה מאמינה שהמקרא כולו הוא אמת, הוא דבר אלוהים וכל הכתוב נכתב בהשראת רוח הקודש, ושאין כל טעות בכתבים המקוריים? הישמרו מאלה האומרים שהוא רק מכיל בתוכו את דבר אלוהים (אך לא כל הכתוב הוא דבר אלוהים).

- • האם הקהילה מאמינה במקרא ככתבו או שהיא מלמדת שחלקים ממנו הם משל או אגדה? (למשל, המקרא אומר לנו שהגהינום קיים ככתוב באופן מילולי, שהשטן קיים ככתוב באופן מילולי, שגן העדן קיים ככתוב באופן מילולי, וכו').

- • האם הקהילה מאמינה באירועים כמו לידתו של ישוע מבתולה? היזהרו מאלה הטוענים שמדובר באישה צעירה בלבד[5] ושמִרים לא הייתה בתולה.

- • האם הקהילה מאמינה שישוע הוא אלוהים במלואו בנוסף להיותו אדם? היו עירניים לגבי מי שטוענים שישוע אינו אלוהים במלואו או שהוא נחות במשהו מאלוהים. כמו כן, הישמרו מאלה הטוענים שישוע היה רק עוד אל, ושאף אנו הננו אלים.

- • האם לקהילה יש שם טוב? האם המפגשים או האסיפות מוזרות וחסרי סדר וארגון? האם היא אוחזת באמות מידה מוסריות גבוהות? האם איזה מענייניה בעלי אופי מפוקפק או מנוהלים באופן מפוקפק?

- • האם הקהילה מלמדת שישוע מת במקומנו ועבור חוב-חטאינו? אם הקהילה לא ברורה בעניין הזה, הישמרו לכם. יש המאמינים שהטבילה במים היא תנאי לישועה, ושעליך לעשות מעשים טובים או להשתתף בטקסים מסוימים על מנת להיוושע. הימנע מקבוצות שכאלה.

- • האם הקהילה מאמינה באחדות המורכבת (השילוש) של אלוהים?

אם הקהילה מטילה ספק ולו באחד מהסעיפים הללו, יש סבירות גבוהה שהיא תסטה מהמסלול גם בשאלות אחרות. שאלות אלו נועדו לחשוף סממנים שמצביעים על בעיות עמוקות יותר. אל תתפתו מדברים כמו - עד כמה נחמד המטיף, או עד כמה הוא משכנע בדבריו. זכרו, הרבה "משיחיים" וקהילות אינם נוהגים על פי המקרא. עוד לא נולדה הקהילה המושלמת, אולם שאלות אלה יסייעו לכם למצוא קבוצה של מאמינים אמיתיים בעלי דעות דומות בנושאים המהותיים של האמונה.

כל הרעיון של השתתפות בקהילה עשוי להיות חוויה קשה ומכניעה (כזו הדורשת צניעות וענווה). אך זכרו - הרעיון של התאספות יחדיו לצורך חיזוק הדדי היה של אלוהים. הרשו לי להבטיח לכם, הדבר חשוב לגדילה הרוחנית שלכם. חברים לאמונה יכולים להיות עזרה עצומה בעידודכם במסעכם הרוחני.

6. מוסיקה: המלך דוד כתב חלק מהשירים הראשונים או מזמורים (תהלים) במטרה לעודד את ליבנו. מאז ועד היום כתבו מאמינים נוספים שירים נפלאים על אלוהים. שוב, היזהרו- ישנה מוסיקה טובה ומוסיקה גרועה. השתמשו באותן אבחנות שהייתם מיישמים בבחירת הקהילה שלכם. בהתבסס על הדברים שלמדתם, תוכלו לקבוע אם המילים המושרות הן אמיתיות או כוזבות. אלוהים יעזור לכם.

7. ספר לאחרים: השליחים הלכו לכל מקום כשהם מספרים לאחרים את החדשות הטובות, את הבשורה, את פועל ישוע המשיח בחייהם. גם אתה יכול. מעודד לראות חברים שמגיעים לאותה הבנה. אך זכור, אלוהים העניק לבני אדם את החופש לבחור, ועליך לכבד זאת. היה סבלני בגישתך ורגיש בדבריך. אל תדחס לתוכם מידע בכוח. המקרא אומר לנו להיות עדים, לא עורכי דין. עד מסביר משהו; עורך דין מוכיח ומנסה לשכנע. גם מסירת ספר זה לחברים יכולה לעזור להם להבין.

8. תקווה לעתיד: המקרא אומר שיום אחד ישוע ישוב לכדור הארץ. נושא זה חוזר ונשנה בנבואות.

אַחַי, אֵין אָנוּ רוֹצִים שֶׁיֵּעָלֵם מִכֶּם מַה שֶּׁנּוֹגֵעַ לִישֵׁנֵי עָפָר, כְּדֵי שֶׁלֹּא תִּתְעַצְּבוּ כַּאֲחֵרִים אֲשֶׁר אֵין לָהֶם הַתִּקְוָה. אִם אָמְנָם מַאֲמִינִים אָנוּ שֶׁיֵּשׁוּעַ מֵת וְקָם לִתְחִיָּה, כָּךְ גַּם אֶת הַיְשֵׁנִים, בְּאֶמְצָעוּת יֵשׁוּעַ, אֱלֹהִים יָבִיא יַחַד אִתּוֹ. הִנֵּה זֺאת אָנוּ אוֹמְרִים לָכֶם עַל־פִּי דְּבַר הָאָדוֹן: אֲנַחְנוּ הַחַיִּים אֲשֶׁר נִשָּׁאֵר עַד בּוֹא הָאָדוֹן לֹא נַקְדִּים אֶת הַמֵּתִים,

שֶׁכֵּן הָאָדוֹן עַצְמוֹ יֵרֵד מִן הַשָּׁמַיִם בִּקְרִיאָה שֶׁל פְּקֻדָּה, בְּקוֹל שַׂר הַמַּלְאָכִים וּבְשׁוֹפַר אֱלֹהִים, וְהַמֵּתִים הַשַּׁיָּכִים לַמָּשִׁיחַ יָקוּמוּ רִאשׁוֹנָה. אַחֲרֵי כֵן אֲנַחְנוּ הַנִּשְׁאָרִים בַּחַיִּים נִלָּקַח יַחַד אִתָּם בַּעֲנָנִים לִפְגֺּשׁ אֶת הָאָדוֹן בָּאֲוִיר, וְכָךְ נִהְיֶה תָּמִיד עִם הָאָדוֹן. עַל כֵּן עוֹדְדוּ זֶה אֶת זֶה בַּדְּבָרִים הָאֵלֶּה.

אגרת שאול הראשונה לתסלוניקים ד':18-13

מכשולים:

ישנם מכשולים שיעמדו בדרכך וימנעו את גדילתך הרוחנית.

1. הטבע האנושי שלנו:[6] אם אי פעם היה מישהו האויב הגרוע ביותר שלנו, הרי שזה הוא, הטבע האנושי שלנו. המקרא אומר שהטבע האנושי החוטא שלנו אינו שבע לעולם. הוא תמיד מתאווה לעוד כסף, לעוד תשומת לב, להיראות טוב יותר, ליותר מזה, לטוב מזה, וכך ללא סוף. הוא עשוי להיות מרוצה לרגע, אבל אז ישוב ויחפוץ דבר מה נוסף. טבענו האנושי ממוקד בדבר אחד בלבד - בעצמנו. כתבי הקודש אומרים,

…אוֹמֵר אֲנִי לָכֶם; הִתְהַלְּכוּ בְּדֶרֶךְ הָרוּחַ וְלֹא תְּמַלְּאוּ אֶת תַּאֲווֹת הַבָּשָׂר.

אגרת שאול אל הגלטים ה':16

איך אם כן נתהלך ברוח? זה מחזיר אותנו לנושא ההתמקדות שלנו. כאשר אנחנו מתמקדים בדברים של אלוהים, מתחלפות תאוותיו של הטבע החוטא שלנו ברצון גדול יותר למלא את רצונו של אדוננו. נאמר לנו…

עַל כֵּן מוֹתְתוּ אֶת הָאֵיבָרִים הַשַּׁיָּכִים לָאָרֶץ…

אגרת שאול אל הקולוסים ג':5

בטרם נישאתי היו לי חברות. היו אלו יחסים כנים. אך כאשר נישאתי הסתיימו כל אותן מערכות יחסים כנות. הן מתו. עכשיו אני בתוך מערכת יחסים חדשה - אני שואף לרָצות את אשתי. היא הפכה למרכז ההתמקדות שלי. תהיה זו טעות מצידי להרשות למחשבותיי לנוח על חברותי מן העבר. באותה מידה, לפני שהאמנת היה עליך לספק רק את טבעך החוטא - על כל דרישותיו וצרכיו. אבל כעת כמאמין, אלוהים רוצה שתניח כל זאת מאחריך ושתשקוד על מילוי רצונו ועל שירות הזולת.

…נָסִירָה נָא כָּל מַעֲמָסָה וְגַם אֶת הַחֵטְא הַלּוֹכֵד עַל נְקַלָּה, וּבְסַבְלָנוּת נָרוּצָה אֶת הַמֵּרוֹץ הֶעָרוּךְ לְפָנֵינוּ, בְּהַבִּיטֵנוּ אֶל יֵשׁוּעַ…

האגרת אל העברים יב':2-1

כיום אומרים לנו שעלינו לחקור את עברנו על מנת לרדת לשורשם של בעיותינו ולמצוא להן פתרונות. לכל משגה חייב להימצא תיקון, ואם נפגענו, הרי שאנו קורבנות ויש לרחם עלינו. התוצאה הסופית של עצה זו היא שאנו הופכים להיות עסוקים לגמרי בעצמנו. המקרא, לעומת זאת, אומר לנו לשכוח את עצמנו, כולל את עברנו. אם נעשה לנו עוול, עלינו לסלוח, עד כמה שהדבר עשוי להיראות קשה.

הֱיוּ טוֹבִים אִישׁ לְרֵעֵהוּ; הֱיוּ מְלֵאֵי רַחֲמִים וְסִלְחוּ אִישׁ לְרֵעֵהוּ כְּשֵׁם שֶׁאֱלֹהִים סָלַח לָכֶם בַּמָּשִׁיחַ.

אגרת שאול אל האפסים ד':32

זה עשוי להישמע מוזר, אך תוך כדי כך שאנו סולחים לזולת, אנו חווים גם החלמה בחיינו אנו.

2. שיטת העולם: המקרא אומר שהפיתויים שמעמידה בפנינו השיטה הנהוגה בעולם, מסיטים את התמקדותנו מישוע אל אותם דברים שהם חולפים וזמניים. עלינו חלה האחריות להבחין מה נוטה לגרור אותנו אחורנית, להתנהגות הישנה והחוטאת שלנו, ולהימנע מאותם דברים שהורסים את ההתמקדות שלנו.

הֵן חֶסֶד הָאֱלֹהִים הוֹפִיעַ… לְהַדְרִיכֵנוּ לְהִבָּדֵל מֵרֶשַׁע וְתַאֲווֹת הָעוֹלָם כְּדֵי שֶׁנִּחְיֶה בָּעוֹלָם הַזֶּה בִּצְנִיעוּת וּבְצֶדֶק וּבַחֲסִידוּת, בְּצִפִּיָּה לְמִמּוּשׁ הַתִּקְוָה הַמְבֺרָכָה וּלְהוֹפָעַת הֲדַר אֱלֹהֵינוּ הַגָּדוֹל וּמוֹשִׁיעֵנוּ יֵשׁוּעַ הַמָּשִׁיחַ…

אגרת שאול אל טיטוס ב':13-11

3. השטן: למרות שהשטן הובס, הוא עדיין מנסה באופן פעיל להשפיע עלינו. למין ההתחלה הוא תמיד ניסה להרוס אותנו, "לזהם" את צלם אלוהים. השטן רוצה שנשתנה ונהיה כמותו, ושלא נשתנה ונִדְמֶה לצלמו של יהוה.

אלוהים לא השמיד את השטן כאשר הגענו לאמונה. אלא שאנו אחראים להתנגד לפיתוייו ולבקש כוח מאלוהים בלבד.

עַל כֵּן הִכָּנְעוּ לִפְנֵי אֱלֹהִים. הִתְיַצְּבוּ נֶגֶד הַשָּׂטָן וְיִבְרַח מִפְּנֵיכֶם.

אגרת יעקב ד':7

השטן, בערמומיות וחוכמה, משתמש בהשפעת העולם ובנטייה הטבעית שלנו להתמקד בעצמנו, על מנת לפתות אותנו, להסיט את המיקוד שלנו. צפו לכך שהוא ישתול ספקות בלבכם, אפילו לגבי הבחירה שלך ללכת אחרי ישוע. הוא יטען שאמונתך אינה גדולה מספיק או יטיל ספק בכך שבאמת הבנת. זכרו, הוא עשה זאת גם עם אדם וחוה. התנגדו לו ופעלו כשם שפעל ישוע - פנו לכתבי הקודש כדי למצוא עזרה.

סיכום

תוך כדי מאבק בשלושת האויבים הללו של גדילה רוחנית, ותוך כדי שמירת המיקוד שלנו, נפַתח שורשים רוחניים חזקים - האדון ישנה אותנו לדמותו שלו.

ובכן, עוד רבות ניתן לכתוב בנושא. אבל אם אתה אחד מאלה ששָֹמוּ בטחונם בישוע, טוב שתדע שהמקרא אומר שאלוהים הוא זה אשר יוביל אותך, צעד אחר צעד. התחלת במסע רוחני. שמור את עיניך נשואות אליו. אַפשר לו להיות במרכז ההתמקדות שלך. למד בקביעות את המפה שלך - המקרא. הדרך לא תמיד תהיה חלקה, אך אלוהים יהיה איתך - הוא נתן לך את הבטחתו. בהצלחה בדרכך.

וֵאלֹהֵי הַשָּׁלוֹם אֲשֶׁר בְּדַם בְּרִית עוֹלָם הֶעֱלָה מִן הַמֵּתִים אֶת רוֹעֵה הַצֺּאן הַגָּדוֹל, אֶת אֲדוֹנֵנוּ יֵשׁוּעַ, הוּא יַכְשִׁיר אֶתְכֶם לְכָל דָּבָר טוֹב כְּדֵי שֶׁתַּעֲשׂוּ אֶת רְצוֹנוֹ, בְּפָעֳלוֹ בָּכֶם אֶת הָרָצוּי לְפָנָיו בְּיַד יֵשׁוּעַ הַמָּשִׁיחַ, אֲשֶׁר לוֹ הַכָּבוֹד לְעוֹלְמֵי עוֹלָמִים. אָמֵן.

האגרת אל העברים יג':21-20

2 זמן מתאים

ישנם כאלה שאחרי קריאת המקרא והבנתו, מחליטים לקחת סיכון. הם מחליטים שלא להאמין בו. הם בוחרים:

- • להתעלם מהמסר שלו.

- • לדחות אותו לחלוטין.

- • להיות עסוקים בחיים עצמם, ולשכוח ממנו.

- • לשנות את המסר שלו.

…והם מקווים שהמקרא אינו נכון.

הורדוס אגריפס לקח סיכון שכזה. כנכדו של הורדוס הגדול ואחיינו של הורדוס אנטיפס, וודאי נחשף בבית המלוכה לרכילויות החשאיות על ישוע. ללא ספק דיווחו מרגלים על כל מילה שאמר הנביא מנצרת. אך להורדוס היה מעמד; הוא היה איש חשוב. במקום להיכנע בפני מלך המלכים, המשיך לחיות את חייו עבור עצמו. הוא אפילו זכה לקורטוב של אהדה בכך שערף את ראשו של אחד מתלמידיו ישוע. אך אז…

בַּיּוֹם הַמְיֻעָד לָבַשׁ הוֹרְדוֹס לְבוּשׁ מַלְכוּת, יָשַׁב עַל כֵּס הַמִּשְׁפָּט וְנָשָׂא לִפְנֵיהֶם נְאוּם. "זֶה קוֹל אֱלֹהִים וְלֹא קוֹל שֶׁל אָדָם!" הֵרִיעַ הַקָּהָל.

מִיָּד הִכָּהוּ מַלְאַךְ יהוה מִשּׁוּם שֶׁלֹּא נָתַן אֶת הַכָּבוֹד לֵאלֹהִים; הוּא נָפַח אֶת נַפְשׁוֹ כְּשֶׁהוּא אֲכוּל תּוֹלָעִים.

מעשי השליחים יב': 23-21

אלוהים בחסדו יסבול את החטא לזמן מה, אולם בצדקתו הוא בסופו של דבר ידון אותו. המשפט יכול לבוא בחיים אלה או להתעכב עד לאחר המוות, אך הוא לבטח יקרה. הורדוס מת[7] ונידון לחיי נצח באגם האש. הפסוק הבא ראוי להתייחסות:

דְּבַר אֱלֹהִים שִׂגְשֵׂג וְנָפוֹץ.

מעשי השליחים יב':24

אל תקל ראש במסר המקראי ואל תהיה עסוק מכדי לחקור אותו כראוי. יהיה זה אסון אם לא תיקח את הזמן הדרוש כדי לגלות באמת את כל שעליך לדעת על החיים והמוות.

הורדוס אגריפס השני היה גם הוא בן תקופתו של ישוע. כְּנִינוֹ של הורדוס הגדול ובנו של הורדוס אגריפס, ידע וודאי גם הוא על ישוע. המקרא אומר שהמלך אגריפס היה מעודכן היטב בכל הקשור לישוע. השליח שאול[8] נעצר והעיד בפניו. במסגרת ההגנה שלו בפני אגריפס, שאול סיפר לו על ישוע. הוא אמר,

"הֲרֵי הַמֶּלֶךְ יוֹדֵעַ אֶת הָעִנְיָנִים הָאֵלֶּה וַאֲנִי מְדַבֵּר אֵלָיו בְּבִטָּחוֹן, שֶׁכֵּן אֲנִי בָּטוּחַ שֶׁלֹּא נֶעְלָם מִמֶּנּוּ דָּבָר מִן הַדְּבָרִים הָאֵלֶּה, כִּי לֹא בְּקֶרֶן זָוִית נֶעֶשְׂתָה זֺאת. הַמֶּלֶךְ אַגְרִיפַּס, הֲמַאֲמִין אַתָּה בַּנְּבִיאִים? אֲנִי יוֹדֵעַ שֶׁאַתָּה מַאֲמִין!"

עָנָה אַגְרִיפַּס לְשָׁאוּל: "עוֹד מְעַט וְאַתָּה מְשַׁכְנֵעַ אוֹתִי לִהְיוֹת מְשִׁיחִי!"

מעשי השליחים כו':28-26

דומה שהמלך אגריפס הבין את שאול טוב למדי, עד כדי כך שאפילו הודה ששאול כמעט ושכנע אותו להאמין. אבל אגריפס לקח את הסיכון. הוא לא האמין. הוא עקף את השאלה כדי להימנע מלקיחת החלטה. למיטב ידיעתנו, אגריפס אף פעם לא האמין. הוא ירד לקבר כשהוא מבין את הבשורה אך לא מאמין בה. זו הייתה בחירתו.

שאול הגן על עצמו גם בפני נציב רומי ששמו פֶליקס. במצבים אלה תמיד ניצל את ההזדמנות כדי לספק הסבר מקיף באשר למי היה ישוע ומה עשה.

אַחֲרֵי כַּמָּה יָמִים בָּא פֶלִיקְס עִם דְּרוּסִילָה אִשְׁתּוֹ, שֶׁהָיְתָה יְהוּדִיָּה. הוּא שָׁלַח לִקְרֺא לְשָׁאוּל וְשָׁמַע אוֹתוֹ עַל־דְּבַר הָאֱמוּנָה בַּמָּשִׁיחַ יֵשׁוּעַ. כְּשֶׁדִּבֵּר עַל הַצֶּדֶק וְעַל כִּבּוּשׁ הַיֵּצֶר וְעַל הַדִּין הֶעָתִיד לָבוֹא, פָּחַד פֶלִיקְס וְאָמַר: "לֵךְ לְעֵת עַתָּה, אֲבָל כְּשֶׁאֶמְצָא לִי פְּנַאי אֶקְרָא לְךָ."

מעשי השליחים כד':25-24

פליקס דחה את החלטתו. הוא חיכה לזמן מתאים יותר. קל לנהוג כך, אבל המקרא מזכיר לנו ש…

…הִנֵּה עַתָּה עֵת רָצוֹן, הִנֵּה עַתָּה יוֹם יְשׁוּעָה.

אגרת שאול השניה אל הקורינתים ו':2

איננו יודעים אף פעם מה צופן לנו העתיד, או כמה מהר יילקחו מאיתנו חיינו. עלינו להחליט עכשיו. כמובן, פליקס פחד, ולפעמים גם עלינו נופל פחד. אנו חוששים מה יחשבו האחרים. זה באמת לא משנה. מה שכן משנה הוא מה שאלוהים חושב. לא המקרא ואף לא ספרי ההיסטוריה מתעדים את שקרה לפליקס, אולם למיטב ידיעתנו, הוא מעולם לא מצא זמן מתאים כדי להאמין.

לפליקס היו גם תקוות אחרות:

…(פליקס) גַּם קִוָּה שֶׁשָׁאוּל יִתֵּן לוֹ כֶּסֶף; לָכֵן קָרָא לוֹ פְּעָמִים רַבּוֹת וְשׂוֹחַח אִתּוֹ.

מעשי השליחים כד':26

לפליקס היו מניעים נסתרים. הפגנת העניין שלו בישוע היתה מסולפת ומונעת מתאווה לבצע כסף. עם זאת, הוא אכן דיבר תכופות עם שאול על ישוע. רבים היו יכולים להבין משיחות אלה שפליקס נעשה לאדם דתי. יש אנשים שהם כמו פליקס. הם מדברים רבות על המקרא, אבל אז הם משתמשים במסר שלו לצרכיהם האישיים. רוב האנשים מזהים את הסתירה, אך יש הנופלים בפח. בגלל אנשים צבועים שכאלה, יש הטוענים שלעולם לא יאמינו במקרא. אבל רק רגע, חכו! האם המסר המקראי השתנה? לא, אף לא במעט. הוא עדיין אומר את אותו הדבר בלי שום קשר לאופן שבו אנשים מעוותים אותו לצרכיהם האישיים. אם אתה נמנה על מי שמתפתה לדחות את המקרא בגלל אנשים כמו פליקס, כדאי שתחשוב שוב.

אם אתה מוצא שאתה מתנדנד, מתחבט, לא מבין, או פשוט דוחה לגמרי את מה שקראת, הרשה לי להציע לך לחקור את המקרא קצת יותר לפני שתראה בו עניין סגור. כפי שאמרנו בתחילה, לכתבי הקודש יש הרבה מה לומר בנושא החיים… והמוות.

אל תפסיק את החקירה שלך עכשיו.

חייךָ - והחיים שלאחר מותך - על כף המאזניים.

נספח

רשימת מונחים

אהיה אשר אהיה: שם של אלוהים, במשמעות של " הקיים מעצמו" או "האחד הקיים בכוחו שלו."

אימוץ: הליך רשמי המגדיר יחס של בן והורה. מעניק מעמד חוקי של בן למאומץ והורה למאמץ.

אמונה: לבטוח או לתת אמון (ראה עמודים 120-117)

אמן: מילה המביעה אמונה ובטחון ביכולתו של אלוהים לעשות ולקיים. מילה המציינת אישור והסכמה. מילה בשימוש במשמעות "אמת", "אמתי", "כן ונכון", "כך יהיה", "לו יהי כך".

ארון \ תיבה (הברית): מיכל; גדול (אניה) או קטן (קופסא).

בן אלוהים: צורת ביטוי (ניב), ללא משמעות פיסית, מציינת \ מעניקה תכונות זהות לאלו של אלוהים (ראה עמודים 120-117)

בן האדם: ביטוי בו השתמש ישוע ביחס לעצמו כדי להדגיש את אנושיותו; מלומדים בעולם הקדום הבינו מונח זה כמתייחס למשיח (ראה עמודים 220-219)

בראשית: התחלות או מקורות

ברית: הבטחה, הסכם

ברכה: קבלת או נתינת דבר טוב מאלוהים

בשורה: חדשות טובות, פועלו של אלוהים במשיח בעבור בני האדם

חטא: נושא את הרעיון של לקלוע חץ ולהחטיא את המטרה, במקרה זה הינה קדושתו של אלוהים. לזלזל ולבוז באלוהים ובדברו; לסרב לחיות לפי רצונו של אלוהים.

חסד: נדיבותו של אלוהים לחוטאים שלא ראויים לכך.

טבע חוטא: לעיתים מופיע כטבע האנושי או טבעו של אדם; מתאר מצב.

ישוע: מהמילה ובמשמעות "מושיע", "גואל"

כבוד: בא מהמילה "כבד", במשמעות של "רב ערך"

כהן: אדם שביצע עבודות מסויימות במשכן או בבית המקדש.

להשתחוות: לעבוד את אלוהים, להכריז את גדולתו, כבודו, תפארתו ופועלו של אלוהים.

לחזור בתשובה: להתחרט, לעבור שינוי בחשיבה (ראה עמוד 189)

לִפְדוֹת: לקנות, כמו במובן של קניית עבד בשוק.

מוצדק: פעולה משפטית באמצעותה מכריז אלוהים על אדם כעל צדיק בעיניו.

מושיע: מישהו שגואל, משחרר או מציל אדם אחר

מזבח: מבנה או מצע עשוי עפר, אדמה, אבנים או סלעים אשר עליו הוקרבו קורבנות לאלוהים או לאלילים.

מלאך: שליח, בריאה רוחנית שמימית

משיח: "האחד המשוח"

משיח: "משוח", "האחד שנמשח"

משיחה: לצקת שמן על ראשו של אדם או על חפץ במטרה להפרידו (לקדשו) לשימושו של אלוהים. המילה מתייחסת לכל דבר שנבחר למטרת שירותו של אלוהים.

משל: סיפור קצר שניתן להדגים בעזרתו מושג או אמירה

מתוודה: להסכים עם או להכיר במַשהו

נביא: שליח שדיבר בשם אלוהים

סופר: מישהו שהכין עותקים של כתבי הקודש בזמן הקדום. בימינו נקרא "סופר סת"מ" (סופר שכותב סת"ם - ראשי תיבות ספרי תורה, תפילין ומזוזות).

סנהדרין: (יוונית) בית דין הלכתי (רבני) של העם היהודי שכלל 71 דיינים. היוותה ערכאה עליונה לפסיקת הלכה בעם היהודי.

עמנואל: "אלוהים איתנו"

פרושים: יהודים ששמרו את התורה באדיקות ובדייקנות ואף יצרו חוקים (הלכות) נוספים כדי לא לשבור את חוקי התורה.

פשע: מילה נרדפת לחטא (ראה ערך 'חטא')

צדיק: כאשר אדם מפוייס עם אלוהים. אין משמעות הדבר שאותו אדם הוא ללא חטא. ניתן להשתמש במילה זו כדי לתאר את אופן חייו של אדם; במשמעות של מי שחי אורח חיים טוב או נכון.

קללה: להמיט, לאחל או לגרום רעה וסבל

רבי: מורה, אדון (במשמעות של איש בעל סמכות)

רוח הקודש: לא מלאך או אדם, אלא רוחו של אלוהים עצמו

רחמים: הפגנת אהבתו של אלוהים כלפי חוטאים שאינם ראויים לכך, חמלה

שד: בריאה, רוח רעה הנאמנה לשטן

שטן: אוייב, האוייב הגדול ביותר של אלוהים.

שטן: מאשים אשמת שווא, כוזב, משמיץ, החזק מבין כל הרוחות הרעות.

שליח: אדם שנשלח; ברוב המקרים מתייחס לשנים עשר השליחים ולשאול.

שר מאה: קצין צבא רומי האחראי על 100 חיילים.

תהלים: מזמור, שיר

תלמיד: חסיד של מִשהו, הולך בעקבותיו של

מקורות הטקסט המקראי

במקור נכתב התנ"ך בעברית עתיקה מתקופתו של משה. אותיות העברית העתיקה היו שונות מאותיות הכתב העברי של ימיו היות שבדומה לשפות רבות אחרות, עבר הכתב העברי שלבים של התפתחות. הטקסט המקורי של התנ"ך כלל עיצורים בלבד, ולא היו תנועות, ניקוד או טעמים. אלו נתווספו בתקופה שבין המאה החמישית למאה העשירית לספירה, על ידי סופרים יהודים, כדי לקבע, לשמר ולאחד את אופן ההגייה והקריאה הנכונים של הטקסט התנ"כי. עבודתם כללה גם חלוקה לפסוקים ולפסקאות (קטעים).

במקור נכתב המקרא בשפה המדוברת של כל דור - עברית, ארמית או יוונית. אלוהים התכוון שהמקרא יהיה נגיש לכל האנשים בלי קשר למוצאם או מעמדם החברתי. מאז תקופת התרבות היוונית, תורגם המקרא לשפות שונות.

תרגום הברית החדשה לעברית, לשפה בה התרחשו רבים מהאירועים המתוארים בה, החל לראשונה כ 1300 שנה לאחר התרחשותם של אותם אירועים.

פרופסור פראנס דליטש החל בתרגום הברית החדשה לעברית בשנת 1865 כאשר כבר היו לפחות 42 תרגומים אחרים לפניו. פרופ' דליטש סיים לתרגם את הברית החדשה לראשונה בשנת 1877.

תרגום הברית החדשה לעברית מודרנית במתכונת המוכרת לנו כיום החל בשנת 1973 על ידי החברה לכתבי הקודש בישראל והתבסס על מקורות הטקסט היווני הביקורתי. האגרת אל הרומים הושלמה ראשונה ועותקים של האגרת נשלחו לרועי קהילות ואחרים לצורך משוב. בשנת 1976, מייד עם השלמת מפעל התרגום, הודפסו בירושלים העותקים הראשונים של הברית החדשה בעברית מודרנית. מהדורה זו עודכנה בשנים 1991, 1995 ו- 2010.

בשנת 1991 הוציאה החברה לכתבי הקודש בישראל את הברית החדשה המבוארת ובשנת 1999 את הקונקורדנציה לברית החדשה. בשנת 2010 יצאה לראשונה מהדורה עברית של ספר הבריתות (תנ"ך וברית חדשה) בתוספת של כ - 90,000 מראי מקום. במהלך 2016 מתכוונת החברה לכתבי הקודש להוציא לאור מהדורה מבוארת של כל ספר הבריתות. מהדורה זו תכלול ביאורים של הטקסט המקראי.

לרשותכם אתר ללימוד כתבי הקודש (בעברית, ערבית, רוסית ואנגלית): www.haktuvim.co.il

כדי להסביר את המקרא, ישנן מהדורות הכוללות מראי מקום, הבהרות והערות, מפות ומידע נוסף. כל אלה בהחלט יכולים לעזור, אך זכור, הם אינם אלא הערותיו של אדם אודות הטקסט המקראי, ואינם כתבי הקודש עצמם.

ברכישת ספר מקרא, ייתכן ותרצה מהדורה קומפקטית אותה יהיה לך קל יותר לשאת איתך, ומהדורה גדולה יותר אותה תוכל להשאיר בבית ללימוד מעמיק יותר.

משאבים (In English)

Due to the range of issues covered in any list of books, DVDs, websites, or magazines, by policy, GoodSeed does not issue specific endorsements. Nonetheless, the following resources contained helpful information on creation/evolution and other Bible/science issues. The following list is representative:

Websites:

AnswersInGenesis.org

Creation.com

icr.org

Magazines:

Creation Magazine—for adults, sections for children; Journal of Creation—for advanced studies. Both are available from www.Creation.com.

Books:

Bones of Contention: A Creationist Assessment of Human Fossils – Marvin L. Lubenow,

Darwin's Black Box – Michael J. Behe

Dismantling the Big Bang: God's Universe Rediscovered – Alex Williams and John Hartnett

Evolution: A Theory in Crisis, New Developments in Science are Challenging Orthodox Darwinism—by Michael Denton

Genetic Entropy & The Mystery of the Genome – Dr. John C. Sanford

In the Beginning Was Information: A Scientist Explains the Incredible Design in Nature – Dr. Werner Gitt

Not by Chance! Shattering the Modern Theory of Evolution – Dr. Lee Spetner

Refuting Compromise – Dr. Jonathan Sarfati

Refuting Evolution: A Response to the National Acad. of Sciences' Teaching About Evolution & the Nature of Sciences – Dr. Jonathan Sarfati

The Biotic Message: Evolution Versus Message Theory – Walter James ReMine

The Creation Answers Book – ed. Dr. Don Batten

Unwrapping the Pharaohs: How Egyptian Archaeology Confirms the Biblical Timeline – John Ashton and David Down

DVDs:

Apemen, Missing Links & the Bible – Philip Bell

Chemicals to Living Cell: Fantasy or Science? – Dr Jonathan Sarfati

Creation Astronomy: Viewing the Universe through Biblical Glasses – Dr. Jason Lisle

Creation/Evolution: The Controversy – Dr. Carl Wieland

Dinosaurs and the Most Asked Questions – Answered! – Dr. Carl Wieland

Dynamic Life: Changes in Living Things – Dr. Carl Wieland

Fearfully & Wonderfully Made – Dr. David Menton

Geology & Cave Formation: A Post-Flood Story – Dr. Emil Silvestru

Hubble, Bubble, the Big Bang in Trouble – Dr. John Hartnett

In the Beginning Was Information – Dr. Werner Gitt

"Junk" DNA Is Not "Junk" – Dr. David DeWitt

Millions of Years: Where Did the Idea Come From? – Dr. Terry Mortenson

Origins in the Modern World: Why it Matters – Dr. Carl Wieland

Putting the Puzzle Pieces Together – Dr. John Baumgardner

Rocks Around the Clock – Dr. Emil Silvestru

Starlight, Time and the New Physics – Dr. John Hartnett

The Age of the Earth – Dr. Tas Walker

The Bible Explains Dinosaurs – Ken Ham

The Fossil Record – Mike Riddle

The Grand Canyon: Monument to the Flood – ICR

The Origin of Old-Earth Geology & Christian Compromise – Dr. Terry Mortenson

The Riddle of Origins Series – Mike Riddle

Thousands … Not Billions – Dr. Don DeYoung

Unlocking the Mystery of Life – Illustra Media

הערות לסיום

פרק 1

1. נורמן ל. גייסלר ווויליאם א. ניקס, "מאלוהים אלינו, כיצד קיבלנו את כתבי הקודש", בהוצאת מודי פרס, שיקגו, 1974, עמ' 7.

2. ברברה ווטסון, Gods of Ancient Egypt, בהוצאת סוטון, 1984, 1996, עמ' 5 "שני חוקרים צרפתים ידועים בתחום דתות מצרים העתיקה, ג'ין-פרנסיס צ'מפוליון (1790 - 1832) ועימנואל דה-רוג' (1811 - 1872)…קראו טקסטים מצריים והגיעו למסקנה שהדת המצרית היתה מבוססת על אל אחד ואשר 'באופן חיצוני התבטאה ע"י עבודת אלילים סמלית'."

3. באותו מקום, ראה עמ' 19. "היו למשל מספר גרסאות ביחס לנושא בריאת העולם, לכל אחד\ת מאלילי הבריאה השונים כגון, אָתוּ, רֶא, פְּתָה ונֶייט' היתה גרסא משלו\ה."

4. אנו נלמד את תוכנה של אמונה זו תוך כדי התקדמות בסיפור.

5. חלק זה כמו גם מרביתו של המקרא, נכתב בכתב עברי קדום, כתב אשר לא כלל ניקוד. לכן, אדם שמעולם לא שמע את המילה יהוה לא יכול היה לדעת כיצד לבטאה נכון.

הניקוד העברי הומצא מאות רבות של שנים מאוחר יותר, בראשית ימי הביניים. בראשיתו הוא נועד כדי לשמר ולקבע את ההגייה המסורתית של התנ"ך, פן תאבד. לפיכך, המילה 'יהוה' נהגית ‘יְהוָ֨ה'.

6. האחד היוצא מן הכלל היה יווני מלידה. אנו נפגוש אותו מאוחר יותר בספר.

7. לעתים במקום לאמר "ברוח אלוהים" משתמשים בביטוי "בהשראת אלוהים". הביטוי "רוח אלוהים" הוא מילולי יותר (כפי שמופיע בכתבי הקודש).

8. מילון מאוייר למקרא, IVP בהוצאת The Universities and Colleges Christian Fellowship 1988, עמ' 1538.

9. מקורות המקרא, Philip W. Comfort, Mark R. Norton, טקסטים וכתבי יד של התנ"ך, בהוצאת Tyndale House Pub. Inc., שנת 1992, עמ' 151 והלאה.

10. מתוך כתביו של יוספוס פלביוס (יוסף בן מתתיהו 37\38 עד 100 לספירה), מצביא, היסטוריון וסופר יהודי, בן למשפחת כוהנים מיוחסת בירושלים. ספריו הם נכסי צאן ברזל של ההיסטוריוגרפיה היהודית, ונודעת להם חשיבות רבה גם בהיסטוריוגרפיה הכללית, בעיקר בתקופת חורבן הבית השני.

פרק 2

1. ספרה של ברברה ווטסון, "אלילי מצרים העתיקה", הוצאת סוטון, 1984, 1996, עמוד 40. "רָא היה רוח נצחית היוצרת את עצמה אשר הופיעה לראשונה על מימי הָנוּן כילד יפה הצף על עלה לוטוס כחול." לטעון שרֶא או רָא הוא נצחי ואחר כך לאמר שהוא נברא-מעצמו יוצר בעייה עם ההגיון. סביר להניח שהאמינו בשתי הטענות.

2. הגלקסיה המצויירת כאן אינה שביל החלב, מכיוון שבלתי אפשרי לצלם אותה. במקומה מופיעה גלקסיה דומה לה, גלקסיית אנדרומדה.

3. www.imagine.gsfc.nasa.gov/docs/ask_astro/answers/021127a.html; www.answers.com/topic/galaxy

4. אגרת יהודה פסוק 6.

5. הבשורה על פי לוקס כ':36 מוות במובן הפיסי. מלאכים אינם יכולים למות.

6. הבשורה על פי מרקוס יב':25

פרק 3

1. המילה רקיע הינה מילה נרדפת למילה חלל ויכולה לשמש ביחס לאטמוספירה של כדור הארץ או ביחס לעמקי החלל. כתבי הקודש אומרים שהבורא לקח חלק מהמים ומיקם אותם גבוה בשמים. על אף שישנם פרשנים אשר טוענים שהכתוב כאן מתייחס לעננים, ישנם אחרים אשר פיתחו תיאוריה לפיה קיימת כיפה שקופה של אדי מים המקיפה את כדור הארץ. גם אם המים אשר מעל לרקיע יצרו כיפה או אם לאו, ישנן ראיות לכך שהאקלים אז היה שונה באופן ניכר ממה שאנו מכירים כיום. נראה שהוא היה אחיד וטרופי. ידוע שאטמוספירה המכילה יותר אדי מים היתה מגיעה למעין מצב של אפקט חממה.

2. אם נראה לנו מוזר שאלוהים ברא את האור לפני שהוא ברא את השמש, עלינו לזכור שקל לאלוהים לברוא את האור באותה מידה שקל לו לברוא את המאורות.

3. אילו היה אפשרי לירות כדור תוך כדי נסיעה על גבי כדור אחר, ואז לפגוע בכדור שלישי בעוד אתה התבוננת מהכדור הראשון, זה בדיוק מה שקרה ברביעי ביולי שנת 2005 כאשר משימת הגילוי של נאסא (דיפ אימפקט) הצליחה להטיס רכב חלל אל קומט טמפל 1 ולפגוע בו באמצעות עצם ("אימפקטור") השוקל 370 ק"ג. זמן ההתנגשות המדוייק חושב ונחזה ברמת דיוק של מספר דקות. פעולה זו היתה אפשרית מכיוון שהיקום כולו מתפקד ברמת דיוק של שעון קוסמי.

4. "תעלה" באופן מילולי

5. אם אתה תוהה אל מי דיבר אלוהים כאשר אמר "הבה ונעשה אדם כצלמנו בדמותנו" נדון בזה בספר בשלב מאוחר יותר.

6. אלוהים לא ברא את בני האדם מכיוון שהיה זקוק לחבר. אלוהים לגמרי עצמאי ומשוחרר מכל צורך. הוא האחד הקיים בכח עצמו בלבד.

7. כנגדו כאן במשמעות של שווה לו, מתאים לו.

8. מדובר כאן על שלמות מוסרית בניגוד לשלמות מבחינת תכונות כגון ידע, כח וכד'. ראה הבשורה על פי מתי ה':48.

9. בהגדרה, היקום הוא כל המסה\אנרגיה הקיימים, כך שהוא מערכת מבודדת.

10. בספרו 'אבולוציה מהחלל' (1981, 1984, נכתב ביחד עם צ'נדרה וויקרמסינגה), הוא "חישב שהסבירות להשיג את מערכת האנזימים הדרושים ליצירת תא-חי בודד ופשוט ביותר הוא אחד ל - 1040,000. אך מכיוון שמספר האטומים, ביקום הידוע לנו, הוא קטן בהרבה (1080), הרי שהדבר בלתי אפשר". http://www.answers.com/topic/fred-hoyle.

11. http://pages.britishlibrary.net/charles.darwin/texts/variation/variation01.html; http://www.answersingenesis.org/creation/v18/i2/dogs.asp

12. אבולוציה: 'תיאוריה במשבר' (1986) ע"י מיכאל דנטון; 'הקופסא השחורה של דרווין' (1996) ע"י מיכאל בהה; DVD - 'מפענחים את תעלומת החיים' (2002) בהפקת אילוסטרה מדיה.

13. גיאוכרונולוגיה הינו תחום עצום של לימוד. חיפוש ברשת האינטרנט יעלה מסמכים רבים אודות שיטות שונות למדידת גילו של היקום ותופעות גיאולוגיות.

פרק 4

1. על פי כתבי הקודש, ציות והשתחוויה אינם ניתנים לחלוקה. המקרא אומר לנו שהאל מחפש "עובדי אל אמיתיים" שישתחוו לו ברוח ואמת. הבשורה על פי יוחנן ד':24-23

2. במקרא אין ולוּ רמז לאפשרות שמלאכים יכולים לשנות את ייעודם הסופי.

3. ההתגלות יב':9-3. בדרך כלל מתייחסים לפסוקים 3 ו - 4 כאל פסוקים המדברים על נפילתו של השטן. חוקרי מקרא רבים רואים בפסוקים 7 - 9 ככאלה המדברים על ארוע עתידי. בחרתי לצטט את כל הקטע היות והפסוקים האחרונים מסבירים את הנושא בו אנו מעוניינים ואילו פסוקים 3 ו - 4 מסבירים במי מדובר.

4. קטע זה משקף את הבחירה שעשו אדם וחווה.

5. ראה אגרת שאול אל הרומים ה':14-12. ראה גם פרק 10 בספר זה, הערה מספר 6. אדם היה האב - ראש הגזע האנושי כולו. אנו היינו בקרבו (בתוכו) כאשר חטא.

6. מגזין ניוזוויק, 11 בינואר, 1998, עמ' 52-46.

7. מגזין "טיים", 4 בדצמבר 1995, מהדורת ארה"ב, עמ' 29.

פרק 5

1. דוגמא ל"ספר מתים" כזה הוא 'פפירוס גרינפילד' שאורכו 41 מטרים והוא אחד מהארוכים ביותר שידוע עליהם.

2. הבשורה על פי לוקס יז':27; הבשורה על פי מתי כד':38

3. אגרת שאול אל הרומים א':32-21; על אף שקטע זה אינו כולל התייחסות ישירה לאנשים שחיו בתקופת נח, הרי שהוא משקף את הבחירות שעשו וההשלכות שבאו בעקבותן.

4. ככל הנראה נבנתה מעצי אורן שטופלו בשרף רתוח עם פחם. השימוש ביריעות זפת הופיע לאחר המבול.

5. אגרת כיפא השניה ב':5

6. ד"ר ג'והן באומגרדנר, חוקר בתחום פני כדור הארץ והתפתחות צורות הקרקע שבו, במעבדות הלאומיות של לוס אלמוס אשר בניו מקסיקו (ארה"ב), מציע מודל להתפתחות פני כדור הארץ כתוצאה מהמבול (Catastrophic Plate Tectonics). הנ"ל הוא אחד ממספר מדענים המקדמים תיאוריות המסבירות כיצד המבול יכול היה להתרחש.

7. איוב מ':24-15;מא':34-1

8. אכדית 'בּאבּ-אילי', 'שער האל'

9. אכדית 'זיגורטו', 'מקדש-מגדל'

10. "וַיֵּרֶד יְהוָה…" אם אלוהים נמצא בו זמנית בכל מקום, מדוע היה עליו "לרדת למטה"? ובכן, לעיתים קרובות משתמש המקרא, ביחס לאלוהים, במונחים שעוזרים לנו בהבנת הכתוב. לדוגמא, אלוהים מתואר כמי ש "רואה", אף על פי שבהיותו רוח, הרי שאין לו עיניים גשמיות.

11. ארצ'ר, ג. ל. (1998, 1994). מחקר בנושא המבוא לתנ"ך (הוצאה שלישית, עמוד 226). שיקאגו: מודי פרס מצטט, "מילון ג'סטרו לעברית תלמודית, עמ' 173, מפרט את הערך "בָּלבֶּל" כנמרץ עם ערך שווה משמעות לבלבול, 'מבולבל, נבוך.' מיותר לציין שיש דמיון רב בין המילים בָּבֶל ו - בָּלְבֵּל."

פרק 6

1. מעשי השליחים ז':4-2: "אֱלֹהֵי הַכָּבוֹד נִרְאָה אֶל אַבְרָהָם אָבִינוּ בִּהְיוֹתוֹ בַּאֲרַם נַהֲרַיִם, לִפְנֵי שֶׁגָּר בְּחָרָן וְאָמַר אֵלָיו, ‘לֶךְ-לְךָ מֵאַרְצְךָ וּמִמּוֹלַדְתְּךָ וּבוֹא אֶל-הָאָרֶץ אֲשֶׁר אַרְאֶךָּ.' אָז יָצָא מֵאֶרֶץ כַּשְׂדִּים וְגָר בְּחָרָן, וְאַחֲרֵי מוֹת אָבִיו הֶעֱבִיר אוֹתוֹ אֱלֹהִים מִשָּׁם אֶל הָאָרֶץ הַזֺּאת אֲשֶׁר אַתֶּם גָּרִים בָּהּ כָּעֵת."
יהושע כד':3-2: "וַיֹּאמֶר יְהוֹשֻׁעַ אֶל-כָּל-הָעָם, 'כֹּֽה-אָמַר יְהוָה אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל: "בְּעֵבֶר הַנָּהָר יָשְׁבוּ אֲבֽוֹתֵיכֶם מֵֽעוֹלָם תֶּרַח אֲבִי אַבְרָהָם וַאֲבִי נָחוֹר, וַיַּעַבְדוּ אֱלֹהִים אֲחֵרִֽים. וָאֶקַּח אֶת-אֲבִיכֶם אֶת-אַבְרָהָם מֵעֵבֶר הַנָּהָר…"

2. שימו לב כיצד תוחלת החיים ירדה משמעותית לאחר המבול. אברהם נחשב לזקן כבר בגיל שבעים וחמש.

3. מכיוון שאלוהים שיבח את אברם על אמונתו, הרי שדבר זה לא היה הגיוני אילו אלוהים הוא זה אשר נתן לאברם את האמונה מלכתחילה.

4. אלוהים הקים עם (גוי) גדול מאברם. הוא אבי העם היהודי והעמים הערבים.

5. שמו של אברם נהיה גדול. הוא מוערך ומכובד מאוד ע"י היהודים וגם ע"י הערבים. חשוב לציין שבעוד שאלוהים הוא אשר עשה את שמו של אברהם לגדול, הרי שבבבל הרצון נבע ממניעים עצמיים.

6. כאשר אלוהים מברך, הוא מעניק לנו מחסדו וטובו, דואג לשלומנו ולכל צרכינו. כאשר אלוהים מקלל, הוא מביא עלינו אסון ופורענות.

7. יוחנן ח':56

8. מתי יז':20

9. "כִּי שְׂכַר הַחֵטְא הוּא מָוֶת…" אגרת שאול אל הרומים ו':23. ראה פרק 4 עמ' 74 (מוות).

פרק 7

1. שנים עשר השבטים של ישראל הינם צאצאי שנים עשר בניו של יעקב. בני שבט לוי יצאו מן הכלל בכך שהם נקראו על ידי יהוה להיות המנהיגים (והמשרתים) הרוחניים של העם ולא היתה להם נחלה משלהם. כמו כן, גם ליוסף לא היתה נחלה היות ושני בניו - אפרים ומנשה קיבלו נחלה במקומו.

2. בסיפור ירידתו של יעקב למצרים המקרא מציין שמספר צאצאיו אשר ירדו עימו היה 66 (בראשית מה' 26), בעוד שהמספר המצויין בפסוק 27 הוא 70. המספר הראשון (66) מייצג את אלו אשר הצטרפו למסעו של יעקב למצרים, ואילו המספר השני (70) כולל גם את צאצאיו שהיו כבר במצרים.

3. מתמתיקאים מחשיבים כל אירוע שהסבירות להתרחשותו קטנה מאחד מתוך עשר בחזקת 50, כחסר כל סיכוי. במילים אחרות, הוא לא ייתכן. אמיל בורל, המומחה הצרפתי בתחום הסבירות, הגדיר את הסבירות של אחד ל-10 בחזקת 50 כסבירות שהיא מעבר לסיכוי שדבר כלשהו אי פעם יתרחש "…ונושאת בתוכה וודאות בעלת אופי השונה מוודאות מתמטית … ושניתן להשוותה לוודאות בה אנו משתמשים כדי להתייחס לקיומו של עולם חיצוני."

פרק 8

1. עשרת הדברות מהוות רק חלק מ - 613 (תרי"ג) המצוות שאלוהים נתן למשה. נהוג לעיתים לחלק את המצוות לשלוש קבוצות: חוקים מוסריים - הכוללים את עשרת הדברות וחוקים נוספים אחרים. חוקים אזרחיים - העוסקים בנושאים כלכליים, נדל"ן, והחוק הפלילי. חוקים טכסיים - העוסקים בתפקידי הכוהנים ועבודת המשכן. בספר זה נתמקד בחוקים הידועים ביותר, עשרת הדברות.

2. אדריאן א. דה-בוק, חוקר הולנדי של תולדות מצרים העתיקה.

3. ר. א. פולקנר, Book of The Dead, בהוצאת אוניברסיטת טקסס, אוסטין, פרק 125 עמ' 31.

4. הן העברית והן היוונית עושות שימוש ב"להחטיא את המטרה" כמילה עבור "חטא". מקורות רבים טוענים שמשמעות זו עברה אל תוך ההיסטוריה של ימי הביניים, אך לא יכולתי לוודא זאת באופן עצמאי. בכל זאת השתמשתי בסיפור זה מכיוון שספר זה אינו עוסק בימי הביניים וזוהי דוגמא טובה כדי להבהיר את העניין כפי שהוא קיים בעברית וביוונית.

פרק 9

1. 1). מזבח הנחושת: שמות כז':2,1

2). כיור הנחושת: שמות ל':18

3). מנורת הזהב: שמות כה':31

4). מזבח הקטורת (המזבח המוזהב): שמות ל':3,1

5). שולחן לחם הפנים: שמות כה':30,23

6). ארון העדות: שמות כה':11,10

7). כפורת זהב טהור (כס הרחמים): שמות כה':21-17

2. משקל המנורה היה כיכר אחד (של זהב טהור) שהוא מוערך בין 30 ל 40 קילוגרם.

3. הכוהנים לא יכלו להיכנס אל קודש הקודשים כאשר עמוד הענן ריחף מעליו. הוא סימל את נוכחות אלוהים. כאשר העמוד עבר משם כדי להוביל אותם במסעם, אז היו הם חופשיים לקפל את כל המשכן וללכת אחרי העמוד.

4. אלוהים צופה בחטא מבלי להתערב, רק לזמן מוגבל. הוא תמיד שופט כל חטא. השווה עם מעה"ש יז':30

5. "קיים וויכוח לגבי דמותו של דגון. הרעיון שדגון היה אל בעל פלג גוף עליון כשל אדם ופלג גוף תחתון של דג היה נפוץ במשך עשורים של שנים. … לא משנה מה היתה דמותו, סביב הים התיכון התפתחה תפישה מגוונת אודות דגון."
http://ancienthistory.about.com/od/godsmyth/a/Dagon.htm

6. שמואל ב' ז':17-12

7. אָז הֵבִיאוּ אֵלָיו אִישׁ מְשֻׁתָּק וְאַרְבָּעָה אֲנָשִׁים נוֹשְׂאִים אוֹתוֹ. (מרקוס ב 3)

8. יש המייחסים שאלה זו לפרדריק הגדול, מלך פרוסיה. אולי שניהם שאלו את השאלה הזו. אני מצטט כאן את פסקל מכיוון שהוא לא הותיר ספק ביחס למה שחשב אודות הנבואות. (ראה 'פֶּנְסִיס' מאת בלייז פסקל, חלק 620)

9. ראה דברים כח':68-45, מתועד גם בכתביו של יוספוס, היסטוריון יהודי חילוני שכתב בזמן חורבנה של ירושלים.

10. כרכים רבים ידרשו כדי לכתוב את היסטורית הרדיפות של העם היהודי.

11. רבים מ"גדולי" העולם העירו על הנס האופף את קיומו של העם היהודי. מרק טווין (סמואל קלמנס) כתב: "המצרים, הבבלים והפרסים קמו, מילאו את כדור הארץ בסיפורים ופאר, ואז התפוגגו כחלום ונעלמו. אחריהם באו היוונים והרומאים, עשו רעש גדול והם אינם. עמים אחרים צצו כשהם מחזיקים גבוה את לפיד קיומם לזמן מה, אך הוא כבה והם נשכחו או נעלמו. היהודי ראה את כולם, הביס את כולם, והוא כעת מה שתמיד היה …כל הדברים הם בני חלוף, מלבד היהודי. כל הכוחות האחרים חולפים, אך הוא נשאר. מהו סוד נצחיותו?" (1899 מגזין הארפר, תרגום חופשי מאנגלית).

12. רבים מהנביאים ניבאו את שיבתם של היהודים למולדתם הקדומה. (יחזקאל לז':14-1;ישעיה יא':12-11) נראה שהשיבה תתרחש בשני שלבים, כאשר השלב הראשון הוא שיבה ללא אמונה (מה שאנו רואים כעת), ואחר כך שיבה המלווה בעבודת יהוה אמיתית.

13. קיימים חילוקי דעות מסויימים בקרב החוקרים לגבי התאריכים של הבריאה, המבול ומגדל בבל. התייחסות למקרא באופן מילולי אינה שוללת תקופות המשתרעות על פני מליונים או אפילו מליארדים של שנים. יחד עם זאת, צריך היה להיות שכל שלושת האירועים הללו התרחשו במהלך תקופת זמן של לא יותר ממספר אלפי שנים מועט.

פרק 10

1. פיטר וו. סטונר, המדע מדבר. שיקגו: הוצאת מודי, 1963.

2. ראה פרק 7, הערת שוליים מספר 3.

3. או 1 ל- 1017 (עשר בחזקת 17)

4. אגרת שאול השנייה אל הקורינתים יא 14

5. מנקודה זו ואילך, השם הפרטי יהוה יוחלף ב "אדון". הסיבה לכך היא שהתקדמנו מהחלק של התנ"ך שבכתבי הקודש, שברובו נכתב בעברית, אל הברית החדשה אשר נכתבה ביוונית. לקורא של אותם ימים, כתלות בהקשר של הכתוב, המילה אדון התייחסה בדרך כלל ליהוה. ולכן, כדי למנוע בלבול, אשתמש במילה אדון בהסברי.

6. אין לחשוב שמדובר בקשר מסוג גנטי - באופן שהאופי החוטא נמצא בגדיל ה - DNA הפיסי של האדם. הכוונה כאן היא מבחינה רוחנית לחלוטין. מבחינתו של אלוהים, אדם אחראי למרד בגן עדן, ומשום כך "…כְּשֵׁם שֶׁעַל-יְדֵי אָדָם אֶחָד בָּא הַחֵטְא לָעוֹלָם, וְעֵקֶב הַחֵטְא בָּא הַמָּוֶת, כָּךְ עָבַר הַמָּוֶת לְכָל בְּנֵי אָדָם מִשּׁוּם שֶׁכֻּלָּם חָטְאוּ…" (אגרת שאול אל הרומים ה':12).לכולנו יש אב אנושי, ולכן כולנו חוטאים. לעומת זאת, אביו של ישוע הוא אלוהים, רוח הקודש, ולכן לו יש טבע אלוהי.

7. למרים היו ילדים אחרים אך על ידי יוסף. לישוע היו ארבעה אחים למחצה, ולפחות שתי אחיות למחצה. מתי יב':47-46, יג':56-55, מרקוס ו':3-2, יוחנן ז':5, מעשי השליחים א':14.

8. בושם ריחני

9. ארנולד ג. פרוכטנבאום, Messianic Christology, Ariel Ministries, 1998, p. 108.

10. המילה "ישות" אינה המילה הטובה ביותר, אך השפה מגבילה אותנו בנקודה זו. "ישות" היא המילה הנפוצה ביותר בשימוש ביחס לאחדות המורכבת, על אף המגבלות הידועות שלה.

11. למידע נוסף אודות האחדות המורכבת ראה: http://www.bible.org/page.asp?page_id=215

פרק 11

1. יוחנן נכלא על ידי הורדוס אנטיפס, בנו של הורדוס הגדול. יוחנן יצא כנגד חטאו של הורדוס, על שחי עם אשת אחיו למחצה.

2. תרגום חופשי מגרסת המקור באנגלית (הוצאת מקמילן 1960, עמוד 41-40). ק.ס. לואיס, משיחיות גרידא, גרסה עברית בהוצאת קרן אחווה משיחית 1969.

פרק 12

אין הערות

פרק 13

1. כינוי גוף החלטי "אני" שלאחריו ציון פועל ("…בזמן זה בעודי מדבר, אני הנני")

2. לא הוספתי את כל פרטי המשפט והצליבה. בנקודה זו קיימת חשיבות מסויימת לאירוע זה: "כַּאֲשֶׁר הוֹלִיכוּהוּ מִשָּׁם עָצְרוּ אִישׁ אֶחָד שֶׁבָּא מִן הַשָּׂדֶה, אֶת שִׁמְעוֹן מִקִּירֶנְיָה, וְשָׂמוּ עָלָיו אֶת הַצְּלָב כְּדֵי שֶׁיִּשָּׂא אוֹתוֹ אַחֲרֵי יֵשׁוּעַ." הבשורה על פי לוקס כג':26

3. Whiston, The Works of Josephus, p. 720

4. הטקסט העברי הקדום ביותר של תהלים כב' משתמש במילה 'כארו' במשמעות 'דקרו' או 'כּרו', ותרגום השבעים מאשר זאת. כמו כן, בישעיה לח 13 בהערות לטקסט המסורתי למילה 'כָּאֲרִי', מצויין שהכוונה בתהלים כב אינה 'כארי' במשמעות 'אריה'.

5. J. W. Shepard, The Christ of the Gospels, Eerdmans, Grand Rapids, 1964 p. 604 as quoted by Pentecost, The Words and Works of Jesus Christ, p. 487

6. John F. Walvoord, Roy B. Zuck, The Bible Knowledge Commentary, 1983, SP Publications, Inc. p. 340.

Pentecost, The Words and Works of Jesus Christ, p. 487.

Warren W. Wiersbe, The Bible Exposition Commentary, Vol. 1, 1989, SP Publications, Inc. p. 384.

7. גדוד היא יחידה צבאית המונה בין 300 ל - 1000 איש.

8. לא קיים תיעוד מדוייק של רצף האירועים בבוקר התחייה. הצגתי כאן את הרצף הסביר ביותר.

פרק 14

1. סליחה המבוססת על כפרה מורכבת יותר מאשר כיסוי פשוט עבור חטא. הכפרה כוללת בתוכה גם את זעם אלוהים על החטא ופיוס, מושגים בהם אני נוגע בפרקים אחרים.

2. השוו אל הרומים י':13-9

3. הִנֵּה בְּעוֹד שֶׁהָיִינוּ חַסְרֵי אוֹנִים, בְּהַגִּיעַ הַשָּׁעָה מֵת הַמָּשִׁיחַ בְּעַד הָרְשָׁעִים. (אגרת שאול אל הרומים ה':6)

4. כולנו מסכימים שעל אדם ממש רע להיענש - היטלר, סטלין ופול פוט כולם ראויים לגיהנום. המקרים של ה"קצת רעים" הם אלו שגורמים לנו לשאלות. המקרא מלמד באופן ברור שחוטאים גדולים יענשו בחומרה, ופחותים יענשו באופן פחות - אך כולם יענשו. לא יהיה צודק להעניש רק חלק מהחוטאים. הגיהנום הוא עניין של צדק אלוהי. לא מדובר כאן באהבה.

5. בהתאם למנהגי בית המקדש, הקרבת קורבן הבוקר נעשתה בשעה תשע בבוקר. (השעה בה ישוע מוסמר אל הצלב על פי מרקוס טו':25). ישוע נפח את רוחו ומת בשעה בה הקריבו את קורבן הערב (ערבית), שלוש אחה"צ. ראו לוקס כג':46-44.

6. http://www.bible.org/qa.asp?topic_id=13&qa_id=305; and

http://www.bible.org/page.asp?page_id=2505

7. הוספת הסוגריים למילה "מלאך" היא מכיוון ש"מַלְאַךְ יְהוָה" הוא שם נרדף של אלוהים.

8. "לְשִׂטְנוֹ" פירושו ‘להרשיע', ‘להאשים'. משמעות המילה ‘שטן' היא ‘מרשיע', ‘מאשים'.

9. באגרת אל הרומים, השימוש במילה הצדקה מבטאת את המעמד - אחת ולתמיד - שמעניק אלוהים לאדם החוטא (המאמין) כאשר הוא מכריז עליו כעל צדיק (מוצדק). באגרת יעקב, נעשה שימוש באותה מילה, אך שם היא מבטאת את המעשים הטובים שעושה המאמין בתהליך ההתקדשות המתמשך לאורך חייו ואשר משלימים את אמונתו. הטקסט מגלה את משמעות ואופן השימוש במילה.

פרק 15

1. כ - 27% מהמקרא הוא נבואה, כזו שכבר נתגשמה או שצריכה להתגשם בעתיד.

2. מילה נרדפת ל "חטאים".

3. זוהי בדרך כלל הכוונה כאשר מדובר על המעמד שלך במשיח.

4. המילים "יש לכם" מתייחסים להווה, ומציינים שחיי הנצח הם חֲזָקָה שלנו בהווה.

5. בטקסט העברי המקורי של ישעיה ז 14, מופיעה המילה 'עלמה' שפירושה נערה צעירה. מתוך ההקשר של הטקסט הנבואי עצמו, ממקומות אחרים בכתבי הקודש (ראה ברא' כד 43, שמות ב 8), וכן מתרגום התנ"ך ליוונית (הספטואגינטה), ניתן להבין בוודאות שהכוונה היא לבתולה צעירה.

6. תרגומים מסויימים משתמשים במונח ‘בשר' בהתייחסם לטבע האנושי.

7. יוספוס פלביוס, היסטוריון מהמאה הראשונה לספירה, מתעד גם הוא את מותו של איש זה.

8. שמו של שאול שוּנָה לפוֹלוּס.

ניתן להשיג ספר זה, כולל התאמות של החומר בספר וכן חומר נוסף של GoodSeed בשפות הבאות:

אמהרית

ערבית

צ'צ'נית

סינית (מסורתית)

סינית (מופשטת \ מודרנית)

הולנדית

אנגלית

צרפתית

גרמנית

קוריאנית

ליטואנית

לוקסמבורגית

מונגולית

פורטוגזית (כולל חוברת עבודה)

רומנית (כולל חוברת עבודה)

רוסית

ספרדית (כולל חוברת עבודה)

תאילנדית

טורקית

רשימה עדכנית של החומר המתורגם ניתן למצוא באתר:

www.goodseed.com

GoodSeed® International

P. O. Box 3704

Olds, AB T4H 1P5

CANADA

Business: 403 556-9955

Facsimile: 403 556-9950

Email: info@goodseed.com

GoodSeed Australia

1800 897-333

info.au@goodseed.com

GoodSeed Canada

800 442-7333

info.ca@goodseed.com

BonneSemence Canada

Service en français

888 314-3623

info.qc@goodseed.com

GoodSeed Europe

0049 (0)5231-94 35 144

info.eu@goodseed.com

GoodSeed UK

0800 073-6340

info.uk@goodseed.com

GoodSeed USA

888 654-7333

info.us@goodseed.com

GoodSeed® International הינו אירגון ללא מטרות רווח שמטרתו לתקשר באופן ברור את תכניו של ספר זה בשפות שונות. את הגרסה העברית ניתן להשיג דרך החברה לכתבי קודש בישראל: www.biblesocietyinisrael.com,

אימייל: info@bsisrael.com. טלפון: 972-2-6251849.

GoodSeed® International is a not-for-profit organization that exists for the purpose of clearly communicating the contents of this book in this language and others. We invite you to contact us if you are interested in ongoing projects or translations.

‘GoodSeed,' and the Book / Leaf design mark are trademarks of GoodSeed International.